Справа № 428/8238/19 
Провадження № 22-ц/810/590/20 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року             Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                           Назарової М.В.,
суддів:                                     Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря                Сінько А.І.,
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малахов Сергій Олексійович,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08 липня 2020 року, ухваленого Сєвєродонецьким міським судом Луганської області у складі: судді Кордюкової Ж.І. в приміщенні того ж суду, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малахов Сергій Олексійович про визнання договору дарування удаваним, визнання договору купівлі – продажу укладеним, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя,

                                               в с т а н о в и в:
У серпні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, який мотивувала тим, що 27.07.1991 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, який був розірваний згідно з рішенням суду від 05.02.2019 року. Під час перебування в шлюбі за спільні кошти вони придбали квартиру, розташовану за адресою:  АДРЕСА_1 , вартість якої на той час становила 5500 доларів США.  ОСОБА_3  мала намір продати квартиру, підшукувала покупців, дала відповідне оголошення в газеті, вона для відповідача є сторонньою людиною і до укладення договору ніяких стосунків з ним не мала. Відповідач ОСОБА_2  не отримував у дар спірну квартиру, вона була придбана за договором купівлі-продажу за спільні кошти сімейного бюджету. Дійсна воля сторін оспорюваної угоди була спрямована на укладання договору купівлі-продажу квартири, а не договору дарування. Оскільки спірна квартира була придбана в період шлюбу та за спільні кошти подружжя, то вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Тому просила: визнати удаваним договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 14.02.1998 року № 494, посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малаховим С.О.,  як такий, що вчинений для приховання договору купівлі-продажу, який укладено 14.02.1998 року між ОСОБА_3 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем;
визнати, що 14.02.1998 року між ОСОБА_3 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 майно - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;
розділити спільне майно подружжя наступним чином: виділити в натурі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частці квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;
вирішити питання про судові витрати, поклавши їх на обидві сторони в рівних частках.
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08 липня 2020 року відмовлено  ОСОБА_1 у задоволенні заявлених позовних вимог.
В апеляційній скарзі позивачка  ОСОБА_1 вважає, що оскаржуване рішення ґрунтується на помилкових висновках, до яких суд прийшов у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення є незаконним, необґрунтованим, просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08 липня 2020 року та задовольнити позовні вимоги позивачки.
Доводами апеляційної скарги є те, що дійшовши висновку про те, що укладений 14.02.1998 року між  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір дарування спірної квартири є удаваним правочином, оскільки був укладений з метою приховати договір купівлі-продажу, тому спірна квартири як придбана в період шлюбу сторін за їх спільні кошти є сумісною власністю подружжя; суд помилково застосував до спірних правовідносин строк позовної давності і відмовив у задоволенні позову з цієї підстави; висновки суду про обізнаність позивачки з місцем зберігання оспорюваного договору, вільному доступу до нього, наявності реальної можливості ознайомлення з ним є помилковими, натомість в судовому засіданні було чітко встановлено, що позивачка дізналася про договір дарування після 05 лютого 2019 року після розірвання шлюбу та після того, як відповідач став виганяти її з квартири, отже відлік строку позовної давності почався після 05 лютого 2019 року з моменту порушення прав позивачки як співвласника житла іншим співвласником.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач не визнав скаргу та просив рішення суду залишити без змін як ухвалене з дотриманням норм матеріального права та правильним застосуванням норм процесуального права.
Протоком автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2020 року головуючим у справі визначено суддю Яреська А.В., склад колегії –Гаврилюк В.К., Лозко Ю.П. 
Апеляційне провадження по справі відкрито 25 серпня 2020 року.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.09.2020 року, проведеного на підставі розпорядження керівника апарату Савчука О.І. від 03 вересня 2020 року у зв`язку із прийняттям відставки судді Яреська А.В., вилучено останнього у зв`язку із закінченням терміну повноважень, визначено: новий головуючий суддя (суддя-доповідач) Назарова М.В., у складі колегії: – Гаврилюка В.К., Лозко Ю.П.
Ухвалою суду від 04 вересня 2020 року справу призначено до апеляційного розгляду на 29 вересня 2020 року о 12-30 год. 29 вересня 2020 року розгляд справи не відбувся у зв`язку із перебуванням судді Гаврилюка В.К. у відпустці, справа призначена 27 жовтня 2020 року о 15.30 год. 27 жовтня 2020 року судове засідання не було проведено у зв`язку з перебуванням на лікарняному з 21 жовтня 2020 року головуючого – судді Назарової М.В., відкладено на 08 грудня 2020 року о 14- й год.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.12.2020 року вилучено суддю Гаврилюка В.К. у зв`язку із перебуванням у відпустці, новий суддя у складі суду Кострицький В.В.
У судовому засіданні позивачка підтримала доводи апеляційної скарги, відповідач та його представник адвокат Бездоля О.В. заперечували проти її задоволення.
Третя особа - приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малахов Сергій Олексійович, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону рішення суду відповідає, а помилкові доводи апеляційної скарги не спростовують їх.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі в період з 27.07.1991 року до 11.03.2019 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого Сєвєродонецьким міським ЗАЦС Луганської області, та копією рішення від 05.02.2019 року по справі № 428/16045/18 (а.с. 11-12).
14.02.1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малаховим Сергієм Олексійовичем за реєстровим 494, відповідно до умов якого відповідач отримав зазначену квартиру в дар (а.с. 10).
Згідно з копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.03.2006 року право власності на вказану квартиру зареєстроване за ОСОБА_2 (а.с. 9).
Судом оцінено надані сторонами докази та із посиланням на застосування до спірних правовідносин вимог 243, 244, 244, 224, 41-42, 58 ч. 2 ЦК УРСР, ст. 22, 28 КПШС України, ст. 235 ЦК України (435-15) зроблено висновок про те, що вищезазначений договір купівлі-продажу був укладеним з метою приховати договір купівлі-продажу спірної квартири, тому вона як набута за спільні кошти подружжя в період шлюбу є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і частки кожної зі сторін є рівними.
Проте, оскільки позивачкою пропущено строк звернення до суду із позовом без поважних причин, клопотання про визнання поважними причин пропущення цього строку не заявлено, їй відмовлено у задоволенні позову.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Отже, предметом апеляційного перегляду справи є рішення суду в частині відмови позивачці ОСОБА_1 у задоволенні її позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності. 
За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки до тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.
Пунктом 7 Прикінцевих і перехідних положень ЦК передбачено, що до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред`явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавство, що діяло раніше.
Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін (стаття 75 ЦК УРСР).
Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.
Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. 
Звертаючи до суду через 21 рік після укладення оспорюваного правочину, позивачка пояснювала це тим, що вона не була присутня під час укладення угоди у 1998 році і документів, які були оформлені відповідачем, вона жодного разу не бачила, про те, що був укладений договір дарування квартири, вона дізналася лише після розірвання шлюбу у 2019 році. Тому вважає, що строк для звернення до суду за захистом своїх прав нею не пропущений.
Судом правильно визнано доводи позивачки про те, що вона дізналася про укладення договору дарування квартири лише після розірвання шлюбу, такими, що не заслуговують на увагу, а доводи скарги цих правильних висновків не спростовують.
Матеріали справи містять копію паспорту позивачки, в якому наявна відмітка про реєстрацію позивача у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , 17.04.1998 року (а.с. 6), що неможливо провести без дотримання вимог діючого на той момент п. 25 Постанови Ради міністрів СРСР від 28 серпня 1974 року № 677 «Про затвердження Положення про паспортну систему в СРСР» , відповідно до якого для прописки громадянами надаються заява встановленого зразку, яка містить також згоду особи, яка надає житлову площу, на прописку.
Оскільки такою особою є саме відповідач як власник житла, то реєструючись у спірній квартирі після укладення оспорюваного правочину у 1998 році, позивачка не могла не знати про власника житла та підстави виникнення такого права власності.
З копії рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області вбачається посилання відповідача по справі № 428/16045/18 ОСОБА_1 на припинення сімейних відносин з чоловіком ОСОБА_2 з вересня 2017 року.
Враховуючи фактичне проживання позивачки ОСОБА_1 у спірній квартирі тривалий час – протягом понад 20 років, її реєстрацію за цієї адресою, є неспроможними доводи скарги про її необізнаність протягом всього цього часу про укладення саме договору дарування.
Посилання позивачки на те, що вона не цікавилася документами, на підставі яких і у кого виникло право власності, не відповідає суті змісту права власності, відповідно до якого володіючи, користуючись та розпоряджаючись своїм майном, особа одночасно наділяється і певними обов`язками.
Як помилковими є і посилання позивачки в скарзі на практику Верховного Суду щодо початку перебігу строку позовної давності при поділі майна подружжя з моменту порушення права одного із співвласників іншим, а не дати розірвання шлюбу, оскільки такі висновки зроблені за різних фактичних обставин та не можуть бути враховані під час розгляду теперішньої справи.
Суд правильно пов`язав початок перебігу строку позовної давності для вимог про визнання удаваним правочином договору дарування з датою його укладення, коли позивачка не лише могла, а і у відповідності до вимог ст. 76 ЦК УРСР повинна була дізнатися про порушення її законних прав та інтересів, оскільки об`єктивних перешкод для цього не встановлено, а документи були у вільному для неї доступі.
Підстави для зупинення або перерви у строку позовної давності, передбачені ст. 78, 79 ЦК УРСР, по справі відсутні.
Помилкове посилання суду на застосування до спірних правовідносин норм ЦК України (435-15), які містять аналогічні вимоги щодо перебігу строку позовної давності та наслідки його спливу, не спростовує правильних по суті висновків суду про відмову у задоволенні позову у зв`язку із пропуском позивачкою позовної давності до пред`явлення позову.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу,які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Аналогічний висновок сформульований у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
08.10.2020 року відповідачем суду апеляційної інстанції надано клопотання про залучення документів на підтвердження судових витрат, а саме: копії договору про надання правничої допомоги від 12.12.2019 року, копії додаткової угоди від 12.12.2019 року, копію квитанції від 23.12.2019 року, копію додаткової угоди № 2 від 03.09.2020 року, копію квитанції від 03.09.2020 року, які одночасно надіслано позиваці, про що наявні відомості (а.с. 144-148).
Пунктом 1 Договору про надання правничої допомоги від 12.12.2019 р., укладеного між адвокатом Бездолею О.В. та відповідачем по справі ОСОБА_2 передбачено, що адвокат приймає на себе обов`язки надавати правничу (правовому) допомогу Клієнту в обсязі і на умовах, встановлених цим Договором, по справі № 428/8238/19; п. 5, 7 визначено, що Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату за надання правової допомоги та представництво інтересів за цим Договором гонорар, розмір якого та порядок його обчислення і внесення визначається у додатковій угоді до цього Договору, готівкою або у безготівковій формі.
Додаткові угоди до вказаного договору містять розрахунок вартості наданої правничої допомоги (а.с. 146, 147) та квитанції про фактичну оплату відповідачем своєму представнику як адвокату 9000 грн 23.12.2019 року (а.с. 146 зв.) та 03.09.2020 року 3000 грн (а.с. 147 зв.).
Враховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, складність справи та обсяг виконаних робіт адвокатом під час розгляду справи, приймаючи до уваги надані документі, підтверджуючі понесені витрати, відсутності клопотання позивачки про зменшення розміру витрат на правничу допомогу та будь-яких клопотань щодо розподілу вказаних витрат, колегія суддів вважає що вказані суми підлягають стягненню з позивачки на користь відповідача у відповідності до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України щодо розподілу судових витрат у разі відмови у позові – на позивача.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд 

                       п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08 липня 2020 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) судові витрати у сумі 12000 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Дата складення повного тексту постанови – 11 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді: