Постанова
Іменем України
12 листопада 2020 року
м. Київ
справа №642/3388/18
провадження №61-7019св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради Харківської області про витребування майна із чужого незаконного володіння за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2018 року у складі судді Ольховського Є. Б. та постанову Харківського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Овсяннікової А. І., Тичкової О. Ю.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Харківська міська рада Харківської області,
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Харківської міської ради Харківської області (далі- Харківська міська рада) з позовом, у якому просив витребувати із незаконного володіння відповідача нежитлові приміщення першого поверху №1-8, 6а, 6б загальною площею 
100,4 кв. м. в будинку АДРЕСА_1 , скасувати державну реєстрацію права власності Харківської міської ради на вказане нерухоме майно.
Позовна заява мотивована тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 січня 2002 року ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить квартира 
АДРЕСА_1 . На час приватизації будинок належав Харківській дистанції цивільних споруд Південної залізниці.
Рішенням Харківської міської ради від 30 квітня 2003 року № 74/03 «Про комунальну власність» вищевказаний будинок було прийнято у комунальну власність територіальної громади м. Харкова, а 15 червня 2015 року реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області видано свідоцтво про право власності Харківській міській раді на нежитлові приміщення першого поверху 
№1-8, 6а, 6б загальною площею 100,4 кв. м.
Посилаючись на незаконність наведеного вище рішення в частині прийняття вищевказаного будинку до власності територіальної громади, та зважаючи на те, що позивачу, як власнику квартири у багатоквартирному житловому будинку, належать на праві спільної сумісної власності спільне майно цього будинку, позивач просив позов задовольнити.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 14 вересня 
2018 року у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірні нежитлові приміщення не належать до спільного майна власників квартир багатоквартирного житлового будинку, рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 31 травня 2018 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову про скасування рішення Харківської міської ради від 30 квітня 2003 року №74/03 «Про комунальну власність м. Харкова», а відтак відсутні підстави для витребування цього майна із незаконного володіння Харківської міської ради та скасування реєстрації права власності.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Ленінського районного суду м. Харкова 14 вересня 2018 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані учасниками справи докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій квітні 2019 року,  ОСОБА_1 просить змінити ухвалені у справі судові рішення,  посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Доводи касаційної скарги зводяться до неправильного застосування судами попередніх інстанцій положень частини другої статті 10 Закону  України «Про приватизацію державного житлового фонду».
 
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи відзиву щодо  вимог і змісту касаційної скарги до суду не направили.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 15 січня 2002 року Харківською дистанцією цивільних споруд Південної залізниці, ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Харківської міської ради від 30 квітня 2003 року № 74/03 «Про комунальну власність» вищевказаний будинок площею 2,2 тис. кв. м. було прийнято у комунальну власність територіальної громади 
м. Харкова.
15 червня 2015 року реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області видано свідоцтво про право власності Харківській міській раді на нежитлові приміщення першого поверху № 1-8, 6а, 6б загальною площею 100,4 кв. м. у вказаному будинку.
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 31 травня 
2018 року, яке набрало законної сили, було відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову про скасування рішення Харківської міської ради від 30 квітня 2003 року № 74/03 «Про комунальну власність м. Харкова».
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення»                                Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
За положеннями частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
При цьому законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості.
У Рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року у справі № 4-рп/2004 про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначено, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т.ін.), Конституційний Суд України виходив з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».
У Рішенні від 09 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.
Разом з тим нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.
На час приватизації позивачем квартири було чинним Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, у пункті 17 якого прямо вказувалося, що нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Порядок передачі відомчого житлового фонду у комунальну власність визначається Кабінетом Міністрів України.
З наведених норм убачається, що у житлових будинках можуть бути як допоможні, так і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення (магазини, кафе, перукарні, художні майстерні тощо).
У багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 ЖК Української РСР) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19).
Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що спірні приміщення є нежитловими, не належать до спільного майна власників квартир багатоквартирного житлового будинку, рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 31 травня 2018 року 
ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про скасування рішення Харківської міської ради від 30 квітня 2003 року №74/03 «Про комунальну власність м. Харкова», на підставі якого житловий будинок по АДРЕСА_1 було прийнято до комунальної власності територіальної громади м. Харкова разом із службовими приміщеннями. 
За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову.
Доводи касаційної скарги аналогічні доводам апеляційної скарги, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні було дотримано норми матеріального і процесуального права та за своєю суттю зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків судів.
З огляду на вищевикладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення  - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 вересня 
2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:                                                                                              В. С. Висоцька
 
І. В. Литвиненко
 
І. М. Фаловська