ПОСТАНОВА 
Іменем України

13 жовтня 2020 року                                                         м. Кропивницький

справа № 384/811/19
провадження № 22-ц/4809/801/20 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Дуковського О.Л. (суддя-доповідач) 
суддів Мурашка С.І., Черненка В.В.
за участю секретаря Демешко Л.В. 
       
       Учасники справи:
       
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - Вільшанська районна рада.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 19 березня 2020 року, у складі головуючого судді Галицького В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Вільшанської районної ради про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої протиправним рішенням органу місцевого самоврядування, - 

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Вільшанської районної ради про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої протиправним рішенням органу місцевого самоврядування.
Зазначав, що згідно з рішенням Вільшанської районної ради «Про недовіру голові Вільшанської районної державної адміністрації» від 23 листопада 2016 року № 111 йому, як голові Вільшанської районної державної адміністрації, було висловлено недовіру.
Рішенням районної ради доручено голові районної ради ОСОБА_2 надіслати копію цього рішення в Адміністрацію Президента України, Кабінет Міністрів України та Кіровоградську обласну державну адміністрацію. 
Листом Кіровоградської обласної державної адміністрації від 25 листопада 2016 року № 01-11/369/1 надіслано до Кабінету Міністрів України документи стосовно рішення районної ради для порушення перед Президентом України питання про його відставку.
09 грудня 2016 року розпорядженням Президента України його звільнено з посади голови Вільшанської районної державної адміністрації. 
Отже, наслідком прийняття рішення районної ради стало подальше звільнення Президентом України його з роботи. 
Позивач, звернувся в суд із позовом до Вільшанської районної ради про визнання протиправними дій та визнання протиправним і скасування рішення районної ради та постановою Добровеличківського районного суду від 14 грудня 2016 року позов задоволено.
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2017 року постанову Добровеличківського районного суду від 14 грудня 2016 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Касаційного адміністративного суду України від 24 липня 2019 року його касаційну скаргу задоволено, постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2017 року скасовано, залишено в силі постанову Добровеличківського районного суду від 14 грудня 2016 року. 
Отже, рішення районної ради «Про недовіру голові Вільшанської районної державної адміністрації» від 23 листопада 2016 року № 111 визнано протиправним та скасовано.
Вказує, що незаконним рішенням районної ради йому була завдана майнова та моральна шкода.
Розмір майнової шкоди у вигляді збитків внаслідок упущеної вигоди складає 462 954,35 грн., розмір моральної шкоди складає 50 000,00 грн. та полягає в тому, що прийняття рішення районною радою відбувалось публічно в присутності значної кількості людей (депутатів, журналістів, керівників комунальних закладів Вільшанського району). 
Зазначає, що це рішення набуло широкого розголосу і резонансу, новину було висвітлено в газетах «Вільшанський вісник» та «Зорі над синюхою», в інтернет - ресурсах «Вільшанський вісник» та поширено в соціальних мережах. Наслідком прийняття протиправного рішення є завдання шкоди його діловій репутації, адже публічне висловлення йому недовіри суб`єктом владних повноважень дає підстави сумніватися в його компетенції, ділових та людських якостях.
Просив стягнути з відповідача на його користь майнову шкоду у розмірі 462 954,35 грн. та моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.
Ухвалою Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 19 березня 2020 року провадження у справі за вказаним позовом закрито.
Суд першої інстанції послався на те, що спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки він виник щодо стягнення майнової та моральної шкоди після звільнення позивача з публічної служби.
Не погоджуючись із вказаною постановою позивач подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, постановлену з порушенням норм матеріального та процесуального права, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Зазначає, що висновок суду, що даний спір є публічно-правовим не відповідає дійсним обставинам справи. Підставою позову у справі є стягнення майнової та моральної шкоди, завданої протиправним рішенням органу місцевого самоврядування, що є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків, а не порушенням його прав на проходження публічної служби.
Зазначив, що публічно-правовий спір вже вирішено судом, а вимога про відшкодування шкоди заявляється окремо, даний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. 
Також, на думку позивача,  судом було грубо порушено норми процесуального права, оскільки ухвалою від 02 січня 2020  року суд відкрив провадження у справі та призначив справу до підготовчого засідання, а ухвалою від 29 січня 2020 року закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 19 березня 2020 року.
Тобто, почавши підготовче провадження, питання предметної юрисдикції, які вирішив суд на стадії розгляду справи по суті, відповідно до вимог ЦПК України мали б бути вирішені на попередніх стадіях, а саме: при відкритті провадження у справі та на стадії підготовчого провадження.
Апеляційне провадження у справі відкрито.
Справу призначено до розгляду з повідомленням (викликом) учасників справи. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін.
Зазначає, що суд дійшов правильного висновку, що зазначений спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки виник щодо звільнення позивача з публічної служби, а тому не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Доводи позивача, що спір виник виключно щодо стягнення майнової шкоди є недоречними, оскільки фактично по суті позову позивач просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Права і обов`язки позивача виникли виключно під час проходження публічної служби, а тому мають усі ознаки публічно-правових (а.с.164-165).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Бурова С.В., який підтримав доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про залишення скарги без задоволення. 
Закриваючі провадження у справі суд першої інстанції послався на те, що спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки виник після звільнення позивача з публічної служби.
Колегія суддів, погоджується із даним висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, що розпорядженням Президента України від 21.04.2015 №443/2015-рп ОСОБА_1 було призначено головою Вільшанської РДА (а.с.10).
Рішенням Вільшанської районної ради Кіровоградської області №111 від 23.11.2016 року висловлено недовіру голові Вільшанської РДА ОСОБА_1 ..
09.12.2016 Президент України видав розпорядження, яким відповідно до частини десятої статті 118 Конституції України, прийняв відставку голови Вільшанської районної державної адміністрації Кіровоградської області ОСОБА_1 (а.с.13).
Вказане рішення було оскаржено позивачем.
Постановою Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 14.12.2016 у справі №384/654/16-а адміністративний позов голови Вільшанської районної державної адміністрації ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано протиправними дії Вільшанської районної ради Кіровоградської області, які полягають у включенні 23.11.2016 до порядку денного сьомої сесії VII скликання Вільшанської районної ради питання про недовіру голові Вільшанської районної державної адміністрації ОСОБА_1 , а також визнано протиправним та скасовано рішення Вільшанської районної ради Кіровоградської області від 23.11.2016 №111 (а.с.15-21).
Постановою Верховного Суду від 24.07.2019 скасовано постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2017 в цій справі і залишено в силі постанову Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 14.12.2016 року (а.с.23-37).
Відповідно до довідки про доходи №05-19/36/1 від 19.08.2019 року виданої Вільшанською райдержадміністрацією ОСОБА_1 , зарплата за останні два календарні місяці на займаній посаді голови райдержадміністрації становила 38 467,05 грн. (а.с. 38).
Колегія суддів вважає ,що суд першої інстанції належним чином дослідив, що даний спір пов`язаний із проходженням позивачем публічної служби, а тому такі справи розглядаються за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки не ґрунтуються на законі ,тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення   суду першої інстанції відповідно до 375 ЦПК України без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381- 384 ЦПК України, суд , -

П О С Т А Н О В И В:
         
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Ухвалу Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 19 березня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

28.10.2020 – складено постанову. 

Головуючий суддя                                                                                        О. Л. Дуковський 

Судді                                                                                                        С. І. Мурашко 

В. В. Черненко