ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

02 листопада 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №592/7357/20 
Номер провадження 22-ц/816/2183/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Хвостика С. Г. 
за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М., 
сторони: 
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - Комунальне некомерційне підприємство "Клінічна лікарня № 4" Сумської міської ради,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 вересня 2020 року в складі судді Князєва В.Б., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складно 04 вересня 2020 року, -

в с т а н о в и в :

17 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Клінічна лікарня № 4» Сумської міської ради (далі - Клінічна лікарня) про поновлення на роботі з дати звільнення на посаді бухгалтера та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 18 березня 2020 року заявниці було вручено письмове попередження про скорочення штату працівників, а 18 травня 2020 року - звільнено. На думку заявниці, звільнення є незаконним, оскільки вона має переважне право залишення на роботі, проте відповідач порушив процедуру визначення працівників, які мають таке право, а саме: допущено численні помилки у оформленні документів, неправильно визначено стаж роботи позивачки, не врахована її кваліфікаційна категорія, її передпенсійний вік, не був проведений аналіз продуктивності її праці. Також не враховано нагороди заявниці та не досліджені інші обставини, передбачені ч. 2 ст. 42 КЗпП України, які надають право на переважне залишення на роботі.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі позивачка посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що заявниця мала переважне право на залишення на роботі, оскільки має більш високу кваліфікацію та продуктивність праці, а також тривалий безперервний стаж роботи на підприємстві у порівнянні з іншими працівниками.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , представників відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 01 квітня 2005 року ОСОБА_1 працювала у Клінічній лікарні на посаді бухгалтера, а з 11 травня 2007 року їй присвоєно кваліфікацію бухгалтера ІІ категорії (а.с. 9, 52).
17 лютого 2020 року директору Клінічної лікарні надійшла службова записка з пропозицією проведення скорочення штатної чисельності з максимальним збереженням учасників безпосереднього процесу надання медичної допомоги хворим в рамках пакетів медичних послуг, на які контрактується підприємство (а.с. 108-109) та того ж дня наказом № 135 «Про скорочення штатних посад та зміну істотних умов праці» з 19 травня 2020 року вирішено скоротити 36,75 штатних посад, у тому числі одну посаду бухгалтера (а.с. 110 - 111).
Наказом № 147 від 25 лютого 2020 року створено комісію щодо визначення працівників підприємства, які мають переважне право залишення на роботі, яка повинна підготувати інформацію щодо визначення таких працівників підприємства у строк до 05 березня 2020 року (а.с. 15).
На виконання зазначеного наказу комісією було надано довідку, у якій на підставі службових записок від 17 лютого 2020 року заступника директора з економічних питань, заступника директора з адміністративно - господарчої частини, головного бухгалтера та головної медичної сестри визначено список працівників підприємства, які мають переважне право залишення на роботі (а.с. 39-40).
18 березня 2020 року ОСОБА_1 під підпис була попереджена про звільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників та одночасно їй було запропоновано на розгляд вакантні посади (а.с. 115).
Отже, ОСОБА_1 була повідомлена за 2 місяці про майбутнє скорочення її посади.
Зі службової записки головного бухгалтера Клінічної лікарні, а також додатку до довідки від 04 березня 2020 року вбачається, що станом на 06 березня 2020 в бухгалтерії лікарні налічується 9 посад бухгалтерів, з яких одна підлягає скороченню. При проведенні порівняльного аналізу рівня кваліфікації працівників бухгалтерії визначено, що працівником, який має найнижчі кваліфікаційні характеристики, є бухгалтер з обліку основних засобів та господарських матеріалів ОСОБА_1 . Крім того, зазначено об`єм та якісні характеристики трудових обов`язків дозволяють першочергово скоротити саме посаду позивачки, оскільки обсяг документообігу та загальний об`єм роботи є нижчим в порівнянні з іншими посадами працівників (а.с. 20, 41-51).
Згідно виписки з протоколу № 9 від 22 квітня 2020 року засідання профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Сумської міської клінічної лікарні №4, на якому розглянуте подання від 10 квітня 2020 року № 580/01-17/2 для надання згоди на звільнення, зокрема бухгалтера ОСОБА_1 , на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників, на засіданні профспілкового комітету ОСОБА_1 підтвердила, що їй пропонувались інші посади, від яких вона відмовилась. Відтак, профспілковим комітетом було прийнято рішення про надання згоди на звільнення бухгалтера ОСОБА_1 (а.с. 19).
Наказом від 18 травня 2020 року №100-ос ОСОБА_1 звільнена з роботи 

бухгалтера з 18 травня 2020 року у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку та компенсації за невикористані 68 календарних днів щорічної відпустки (а.с. 10).
Того ж дня, 18 травня 2020 року ОСОБА_1 підписала заяву про відмову зайняти одну з посад, запропоновану у списку (Додаток 1) до попередження про скорочення штату працівників (а.с. 37).
Відповідно до довідки, складеної за результатами проведення службового розслідування від 01 червня 2020 року, інших наказів по закладу, протоколів атестаційних комісій або будь - яких інших документів, що підтверджували б присвоєння І кваліфікаційної категорії бухгалтеру ОСОБА_1 немає. Крім того, зазначено, що присвоєння кваліфікаційної категорії вказаному працівнику було б неправомірним (а.с. 53-57).
Згідно зі Статутом Клінічна лікарня є самостійним суб`єктом, самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (а.с. 112-114).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що відповідачем дотримано процедуру звільнення позивачки у зв`язку зі скороченням штату, зокрема дотримано вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування ОСОБА_1 шляхом пропозиції вакантної посади, від якої вона відмовилась.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації 

виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.
При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Частиною 1 ст. 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і п. 2 і п. 3 ст. 41цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
Установивши, що відповідачем попереджено позивачку про наступне звільнення в установленому трудовим законодавством порядку, перевірено наявність переважного права у заявниці на залишення на роботі, отримано згоду профспілкової організації на звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, при цьому врахувавши відсутність вакантних посад у штаті та фактичну відмову позивачки від запропонованої посади, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про дотримання відповідачем вимог трудового законодавства під час звільнення позивачки.
Крім того, згідно з ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Відповідно до п.п. 3, 10 ч. 2 ст. 42 КЗпП України переважне право на залишення на роботі при вивільнені працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації надається, зокрема, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Крім того, перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
З аналізу цієї норми права випливає, що положення цієї статті не встановлюють підстави для звільнення, на відміну від п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а лише визначають підстави для залишення працівників на роботі під час їх звільнення у зв`язку з наявністю переважного права на таке залишення.
Як встановлено судом першої інстанції, з чим також погоджується апеляційний суд, 

у порівнянні з іншими бухгалтерами, які мають середню спеціальну та вищу освіту, ОСОБА_1 має середню освіту. Проведеним порівняльним аналізом рівня кваліфікації працівників бухгалтерії встановлено, що працівником, який має найнижчі кваліфікаційні характеристики, є бухгалтер з обліку основних засобів та господарських матеріалів ОСОБА_1 . Відтак, позивачка у порівнянні з іншими працівниками (бухгалтерами) має нижчі умови продуктивності праці та кваліфікації, а тому суд погоджується з рішенням відповідача про її звільнення.
Суд першої інстанції належним чином дослідив зібрані у справі докази, правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а спрямовані на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку, повно та всебічно встановивши обставини справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову. Підстав для скасування даного рішення за доводами апеляційної скарги немає.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

С.Г. Хвостик