ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 р.	Справа № 440/4512/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання Мироненко А.А.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 року, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, м. Полтава, повний текст складено 21.09.20 року по справі № 440/4512/20
          за позовом          ОСОБА_1  
          до         Головного управління Національної поліції в Полтавській області                 
          про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
17.08.2020 (відповідно до штемпеля на конверті) ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Полтавській області (далі - відповідач), в якій просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 22.02.2017 № 62 о/с у частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції;
- поновити ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого Кременчуцького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 22.02.2017 по день ухвалення рішення суду.
До позовної заяви надано заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 25.08.2020 визнано неповажними причини пропуску строку звернення до адміністративного позову з даним позовом.
Позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду, зокрема, належних доказів поважності причин пропуску строку для звернення до адміністративного суду із зазначенням інших підстав для поновлення строку.
14.09.2020, на виконання вимог ухвали про усунення недоліків позовної заяви, представник позивача подав до суду, зокрема, уточнену позовну заяву та заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з інших підстав.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 25.08.2020 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу повернуто позивачеві.
Роз`яснено позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, вважаючи її необґрунтованою та незаконною.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції не враховано особливості початку перебігу строку звернення до суду саме з моменту видачі трудової книжки.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Таким чином, ч. 1 ст. 233 КЗпП України встановлює такий же строк звернення до суду як і ч. 5 ст. 122 КАС України, однак визначає особливий момент, з настанням якого розпочинається перебіг строку звернення до суду з позовом у справах про звільнення, а саме, з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За змістом зазначеної норми права, перебіг строку звернення до суду розпочинається у разі настання однієї із зазначених обставин, яка відбулася першою.
З огляду на викладене, на думку позивача, у даному випадку строк звернення до суду слід обчислювати саме з дати вручення трудової книжки та ознайомлення з наказом про звільнення.
Вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, на думку позивача, висновок суду першої інстанції про те, що позивач пропустив строк звернення до суду без поважних причин, не відповідає правильному застосуванню норм процесуального права.
За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 21.09.2020, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
14.12.2020 на електронну адресу суду надійшла заява від представника позивача про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. 
Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні відповідно до приписів статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також – КАС України).
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для поновлення позивачу строку звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом, оскільки причини надзвичайно тривалого незвернення ОСОБА_1 з позовом про протиправність звільнення поважними причинами не обґрунтовані. Підставою повернення зазначено ч. 5 ст. 169 КАС України.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для поновлення позивачу строку звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною третьою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Поважними причинами пропуску строку слід вважати лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Як вбачається з позовної заяви, позивач не погоджується з наказом Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 22.02.2017 № 62 о/с у частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції.
Зі змісту позовної заяви слідує, що оскаржуваний наказ винесено 22.02.2017, тоді як з цим адміністративним позовом позивач звернувся до суду лише 17.08.2020 (відповідно до штемпеля на конверті), тобто за межами місячного строку звернення до адміністративного суду для даної категорії спорів.
В обґрунтування причин пропуску звернення до суду позивач в уточненій позовній заяві вказує, що після того як йому повідомили усно про звільнення, без зазначення причин, йому не було видано копію наказу про звільнення від 22.02.2017 за № 62 о/с та оригіналу трудової книжки.
Однак, такі доводи позивача в обґрунтування поважності причин пропуску звернення з адміністративним позовом колегія суддів оцінює критично, оскільки ані оригінал або ж копія наказу про звільнення (витягу з нього), ані трудова книжка не є обов`язковими документами, без наявності яких звернення до суду є неможливим.
У разі неможливості самостійно надати докази, позивач вправі зазначити про це та подати клопотання про витребування доказів судом, і відсутність вказаних документів жодних чином не перешкоджає прийняттю позову до розгляду та відкриттю провадження у справі.
З огляду на викладене, твердження позивача про те, що у нього не було можливості звернутись до суду із цим позовом у визначені законодавством строки, оскільки йому не видавали оригінал трудової книжки, не є достатнім для висновку про поважність причин пропущення строку звернення до суду.
Зважаючи, що позивач дізнався про порушення своїх прав (звільнення зі служби) ще у лютому 2017 року, що ним самим не заперечується, колегія суддів вважає, що саме з вказаної дати у позивача була наявна можливість звернутись до суду із цим позовом у визначені законодавством строки.
Конституція України гарантує право кожного на судовий захист своїх прав та інтересів, що включає також право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому звернення до суду може здійснюватися у межах встановленого строку.
Слід зазначити, що встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням.
Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.
Зокрема, ЄСПЛ у справах "Світлана Науменко проти України", "Трегубенко проти України", "Праведна проти Росії", "Желтяков проти України" зазначає, що у випадках перегляду судових рішень, як у порядку нагляду, так і у зв`язку з нововиявленими обставинами, національним судам необхідно забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.
Так, в одному із своїх рішень ЄСПЛ встановив порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з тієї причини, що строк на оскарження був продовжений по завершенню значного періоду часу не для усунення серйозних судових помилок, а лише з метою повторного розгляду та ухвалення нового рішення у справі (справа "Пономарьов проти України", п. п. 41-42).
Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.
Суд зазначає, що початок перебігу місячного строку у процесуальному законі визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Тому, при визначенні початку цього строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.
Будь-яких доказів та пояснень, які б підтверджували необізнаність саме позивача про звільнення його зі служби та наявність оскаржуваного наказу матеріали справи не містять.
Навпаки, позивач сам зазначає, що дізнався про порушення своїх прав (звільнення зі служби) ще у лютому 2017 року.
Як зазначив Верховний Суд у своєму рішенні від 08.08.2019 справа № 127/13736/16-а, адміністративне провадження № К/9901/42788/18 "незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду".
При оцінюванні поважності причин пропуску строку звернення до суду та прийнятті рішень про його поновлення ЄСПЛ, як правило, враховує: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінку заявника; 3) поведінку державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи "Бочан проти України", "Смірнова проти України", "Федіна проти України", "Матіка проти Румунії" та інші).
Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа "Олександр Шевченко проти України", п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.
Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку.
Враховуючи вищезазначене, та те, що належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження існування обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для звернення до суду протягом 3 років позивач не надав, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.
В апеляційній скарзі позивач посилається на приписи ч. 1 ст. 233 КЗпП України, відповідно до якої працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За змістом зазначеної норми права, позивач дійшов висновку, що у даному випадку строк звернення до суду слід обчислювати саме з дати вручення трудової книжки та ознайомлення з наказом про звільнення.
В свою чергу, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17.
Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що наведені позивачем підстави в обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду  є неповажними.
Відповідно до положень статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Частиною п`ятою статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає поверненню позивачеві.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з підстав, наведених вище.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 року по справі № 440/4512/20  залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    О.А. Спаскін   	
Повний текст постанови складено  17.12.2020 року