Головуючий суду 1 інстанції - Луньова Д.Ю.
Доповідач -Коновалова В.А.

Справа № 415/5377/19
Провадження № 22-ц/810/725/20

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                              ПОСТАНОВА
Іменем України
17 листопада 2020 року                                                                               м. Сєвєродонецьк
                                                                                        
Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого – Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Луганської В.М.,
за участю секретаря судового засідання Пономарьової В.С.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач – Другий воєнізований гірничорятувальний загін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу 
за апеляційною скаргою Другого воєнізованого гірничорятувального загону
на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 08 вересня 2020 року, ухвалене у складі судді Луньової Д.Ю. в м. Лисичанськ Луганської області,   
за позовом ОСОБА_1 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення одноразової допомоги,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення одноразової допомоги, в обґрунтування якого зазначив, що працював за контрактом (строковим трудовим договором) у Другому воєнізованому гірничорятувальному загоні. На підставі наказу № 185К від 21 травня 2018 року позивача звільнено за ст.39 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію. При звільненні йому не була нарахована та виплачена вихідна допомога. У зв`язку з чим, ОСОБА_1 звертався до відповідача зі скаргою, однак листом від 04 червня 2019 року йому відмовлено у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги, мотивуючи тим, що відповідно до п.6.8. колективного договору на 2016-2020 роки, між адміністрацією відповідача та трудовим колективом підприємства, вихідна допомога виплачується за наявності коштів. З чим позивач не згодний, оскільки відповідно до ст. 44 КЗпП, у разі звільнення працівника за ст. 39 КЗпП України працівнику виплачується вихідна допомога у розмірі встановленому колективним договором (угодою), але не менше тримісячного середнього заробітку. Крім колективного договору, між працівниками та адміністрацією відповідача діє Галузева угода між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками, що діють у вугільній галузі і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03 липня 2001 року, яка має вищу юридичну силу. Відмова у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги, прямо суперечить вимогам п.12.15 Галузевої Угоди. 
Позивач просив суд зобов`язати Другий воєнізований гірничорятувальний загін виплатити йому одноразову допомогу при звільненні, у розмірі тримісячного середнього заробітку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 08 вересня 2020 року позов  ОСОБА_1 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про виплату одноразової допомоги при виході на пенсіюзадоволено. Суд стягнув з Другого воєнізованого гірничорятувального загонуна користь  ОСОБА_1 невиплачену одноразову допомогу при звільненні у розмірі 21277,86 грн. Вирішено питання про судові витрати.
Суд першої інстанції, враховуючи положення Закону України «Про колективні договори і угод», Галузевої Угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03 липня 2001 року обґрунтував рішення тим, що ОСОБА_1 відпрацював у Другому воєнізованому гірничорятувальному загоні більше 20 років та був звільнений за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію, відповідно до ст.39 КЗпП України, тому при звільненні відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу одноразову допомогу при звільненні, у розмірі тримісячного середнього заробітку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі Другий воєнізований гірничорятувальний загін просить скасувати рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 08 вересня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про виплату одноразової допомоги при виході на пенсію та вирішити питання про судові витрати, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до п. 6.8 Колективного договору 2016 - 2020 років, підписаного між відповідачем та Первинною профспілковою організацією незалежної профспілки гірників України 2 ВГРЗ працівнику, який має право на пенсію за віком, при першому звільнені одноразова допомога виплачується лише за наявності коштів, передбачених на ці цілі законами про державний бюджет на відповідний рік і Планом використання бюджетних коштів. Відповідно до Плану використання бюджетних коштів на 2019 рік, погодженого із Міненерговугіллям, витрати на статтю «Виплата вихідної допомоги при звільненні» не передбачені.
Також відповідач посилається на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 05 лютого 2019 року, як на судову практику.

(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року відповідачу роз`яснювалося право подати до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі.
ОСОБА_1 отримав копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі та апеляційну скаргу 15 жовтня 2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с. 178).
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставним та необґрунтованим. Відповідач має матеріальні можливості для виплати вихідної допомоги, що прямо випливає з розміру премій керівного складу та штату гірничорятувального загону, доказів відсутності такої можливості відповідач не надає.
Позивач вказує на те, що в разі колізій між галузевою угодою, укладеною між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03 липня 2001 року та колективним договором по підприємству укладеному на місцевому рівні, повинні застосовуватися норми галузевої угоди, а норми колективного договору є недійсними в частині, що суперечать галузевій угоді, при цьому недійсність частини колективного договору, що суперечить законодавству прямо встановлена ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», а положення галузевої угоди є обов`язковими при укладенні колективних договорів. (п.3.2 Галузевої угоди).
Позивач посилається на те, що виплата вихідної допомоги безпосередньо передбачена ст. 44 КЗпП України, відповідно до якої у разі звільнення за ст. 39 КЗпП України виплачується вихідна допомога у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку.
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження Другий воєнізований гірничорятувальний загін отримав 15 жовтня 2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с. 176).
В судовому засідання позивач та його представник доводи апеляційної скарги не визнали.
Представник відповідача в судовому засідання апеляційну скаргу підтримав, надавши пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції враховуючи положення Закону України «Про колективні договори і угод», Галузевої Угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03 липня 2001 року виходив з того, що ОСОБА_1 відпрацював в Другому воєнізованому гірничорятувальному загоні більше 20 років та був звільнений за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію, відповідно до ст.39 КЗпП України, тому при звільненні відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу одноразову допомогу при звільненні, у розмірі тримісячного середнього заробітку.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи.
Судом встановлено, що з 14 квітня 1983 року по 07 травня 2019 року  ОСОБА_1 працював водієм у Другому воєнізованому гірничорятувальному загоні та08 травня 2019 року був звільнений за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, відповідно до ст.39 КЗпП України, що підтверджується записами у трудовій книжці, виданої на ім`я  ОСОБА_1 .
Звертаючись до суду із позовом про стягнення одноразової допомоги при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку, позивач як підставу для виплати вказаної допомоги зазначає, що більше двадцяти років працював у Другому воєнізованому гірничорятувальному загоні та 08 травня 2019 року був звільнений з за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, відповідно до ст.39 КЗпП України, тому відповідно до положень ст. 44 КЗпП України та п. Галузевої Угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03 липня 2001 року має право на виплату вказаної допомоги.
Згідно статті 2 Закону України «Про колективні договори і угод» колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях (далі - підприємства) незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про колективні договори і угод» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.
Статтею 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.
Згідно з пунктом 9.4 Положення про Другий воєнізований гірничорятувальний загін (нова редакція), затвердженого наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України № 738 від 17 листопада 2016 року оплата праці особового складу 2 ДГРЗ, преміювання, виплата винагород, компенсацій здійснюється згідно з Положенням про оплату праці особового складу Державної воєнізованої гірничорятувальної служби (далі ДВГРС), яке є додатком до Галузевої угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднанням власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості та чинним законодавством
Згідно п. 3.2. Галузевої Угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03.07.2001 року положення Угоди є обов`язковими до застосування при укладенні угод, колективних договорів і індивідуальних трудових договорів для всіх підприємств, що перебувають у сфері дії сторін, незалежно від форм власності та господарювання, (у тому числі тих, що здійснюють свою діяльність на умовах договорів, укладених у рамках державно-приватного партнерства), а також під час розгляду трудових спорів. 
Відповідно до п.12.15 Галузевої Угоди, працівнику, що має право на пенсію за віком чи по інвалідності (незалежно від віку), при першому звільненні з підприємства (структурного підрозділу, відособленого підрозділу, філіалу, товариства і др.) (незалежно від причин звільнення крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі (у тому числі на підприємствах колишнього СРСР) і середнього заробітку, але не менше: при стажі роботи в галузі понад (років) для жінок для чоловіків - 7,5 - 10 - одного середньомісячного заробітку; - 12,5 - 15 - двох середньомісячних заробітків; - 17,5 - 20 - трьох середньомісячних заробітків. Обчислення середньої заробітної плати для виплати цієї одноразової допомоги здійснювати за аналогією до відповідного обчислення за постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. 
Пунктом 6.8 колективного договору 2 ВГСО на період 2016 – 2020 роки передбачено, що працівнику, який має право на пенсію за віком чи по інвалідності, при першому звільненні з 2 ВГСО (незалежно від звільнення, крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку але не менше: при стажі роботи в галузі понад (років) для жінок для чоловіків - 7,5 - 10 - одного середньомісячного заробітку; - 12,5 - 15 - двох середньомісячних заробітків; - 17,5 - 20 - трьох середньомісячних заробітків. Даний пункт договору виконується при наявності коштів, передбачених на ці цілі законами про державний бюджет на відповідний рік та Планом використання бюджетних коштів. 
Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що Галузевою Угодою між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03 липня 2001 року та колективним договором 2 ВГСО на період 2016 – 2020 роки в частині соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача з 2 ВГСО, передбачено виплачувати при виході на пенсію при першому звільненні працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві.
Із матеріалів справи вбачається, що Другий воєнізований гірничорятувальний загін є професійним гірничорятувальним підрозділом Державної воєнізованої гірничорятувальної служби у вугільній промисловості України та входить до складу ДВГРС, яка належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України. 
Отже, дія Галузевої угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об`єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03 липня 2001 року в частині виплати працівникам одноразової допомоги при звільнені розповсюджується на Другий воєнізований гірничорятувальний загін.
Судом першої інстанції встановлено та сторонами не оспорюється, що ОСОБА_1  звільнений з Другого воєнізованого гірничорятувального загону08 травня 2019 року за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, це його перше звільнення з 2 ВГСО і на час звільнення стаж роботи позивача в вугільної галузі перевищує 20 років. При звільненні відповідач не здійснив нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, ураховуючи те, що при звільненні з підприємства відповідач зобов`язаний був виплатити  ОСОБА_1 одноразову допомогу при звільненні у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, оскільки позивач звільнений за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, це його перше звільнення з 2 ВГСО та пропрацював на підприємстві більше 20 років, а тому дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог. 
Визначена судом сума вихідної допомоги в розмірі 21277,86 грн відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року із наступними змінами та сам розмір вихідної допомоги відповідачем не оскаржується.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до п. 6.8 Колективного договору 2016 - 2020 років, підписаного між відповідачем та Первинною профспілковою організацією незалежної профспілки гірників України 2 ВГРЗ працівнику, який має право на пенсію за віком, при першому звільнені одноразова допомога виплачується лише за наявності коштів, передбачених на ці цілі законами про державний бюджет на відповідний рік і Планом використання бюджетних коштів, проте планом використання бюджетних коштів на 2019 рік, погодженого із Міненерговугіллям, витрати на статтю «Виплата вихідної допомоги при звільненні» не передбачені, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Пунктом 9.1 Положення про Другий воєнізований гірничорятувальний загін (нова редакція) передбачено, що матеріально-технічне та фінансове забезпечення діяльності 2 ВГРЗ здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, виділених на утримання 2 ВГРЗ, коштів від надання платних послуг, а також інших джерел, не заборонених законом. 
Отже, фінансове забезпечення діяльності 2 ВГРЗ здійснюється як за рахунок коштів державного бюджету, виділених на утримання 2 ВГРЗ, так і коштів від надання платних послуг, а також інших джерел, не заборонених законом
Тому посилання відповідача на те, що джерелами формування майна 2 ВГРЗ є лише кошти державного бюджету, виділені на його утримання не заслуговує на увагу.
Крім того, Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Разом з цим, відповідно до рішень Європейський суд з прав людини "Кечко проти України", "Ромашов проти України", "Шевченко проти України", реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.
Щодо посилання позивача на порушення відповідачем статті 44 КЗпП України, щодо невиплати допомоги при звільненні, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. 
Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку тільки у разі припинення трудового договору з підстав порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору.
Як зазначалось вище позивач був звільнений за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, відповідно до ст.39 КЗпП України, а не внаслідок порушення законодавства про працю, колективного чи трудового договору, тому положення ст. 44 КЗпП України про виплату вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, не розповсюджуються на правовідносини сторін.
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що посилання позивача на порушення відповідачем статті 44 КЗпП України, щодо невиплати допомоги при звільненні не ґрунтується на вимогах закону. 
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 05 лютого 2019 року є помилковим, оскільки  за п. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Щодо суті апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на відповідача. 
Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374,  ст. 375, 384 ЦПК України,  Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Другого воєнізованого гірничорятувального загону залишити без задоволення.
Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 08 вересня 2020 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 20 листопада 2020 року.

Головуючий                                                                                    В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов 

В.М. Луганська