П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

24 грудня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/1692/20	
Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.
          Дата і місце ухвалення 30.06.2020р., м. Миколаїв
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого – судді :  Бойка А.В.,
                          суддів:  Федусика А.Г.,
                                        Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.06.2020р. по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 р. ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про відмову в призначенні пенсії від 30.01.2020р. № 75/03.20-р; 
- зобов`язати відповідача призначити та виплачувати в повному обсязі без обмеження граничного розміру пенсію з розрахунку 90 % від розміру заробітної плати згідно з довідкою прокуратури Миколаївської області від 20.01.2020р. № 18-5 вих-20 про складові заробітної плати за період 2017-2019 років станом на 20.01.2020р.: посадовий оклад – 5  730 грн., надбавка за вислугу років – 1 719 грн., премії та інші виплати за період з 06.09.2017р. по 31.12.2019р. становлять 642 812,67 грн. та довідки прокуратури Миколаївської області від 20.01.2020р. №18-6 вих-20 про складові заробітної плати, без обмеження максимального розміру заробітної плати для розрахунку пенсії, відповідно до ст. 50-1 Закону України від 05.11.1991р. №1789-ХІІ, з доповненнями згідно з Законом №3662 від 26.11.1996р., у редакції Закону від 12.07.2001р. №2663-ІІІ, з моменту звернення позивача – з 21.01.2020р.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.06.2020р. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі.
В поданій апеляційній скарзі апелянт зазначив, що на день звернення до пенсійного органу загальний стаж його роботи складав 20 років 10 місяців 15 днів, а отже він набув право на пенсію за вислугу років відповідно до вимог статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ. Разом з тим, Законом України «Про прокуратуру» №1697-VII законодавець збільшив стаж роботи, який дає право на пенсію за вислугу років з 20 до 24 років 6 місяців, що на його думку є прямим звуженням прав в розумінні Конституції України.
З огляду на викладене апелянт просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.06.2020р. та постановити нове про задоволення позову.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працює в прокуратурі Миколаївської області на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Миколаївської області.
21.01.2020 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України “Про прокуратуру” №1789-ХІІ. 
До вказаної заяви позивачем, в тому числі надано довідку прокуратури Миколаївської області від 20.01.2020 року №м/1-26вих.-20, згідно якої станом на 21.01.2020 року  загальний стаж його роботи в органах прокуратури Миколаївської області складає 18 років 05 місяців 16 днів.
Рішенням №75-03.20-р від 30.01.2020 року Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області відмовило позивачу у задоволенні його заяви, посилаючись на відсутність у нього вислуги років, передбаченої ст.86 Закону України “Про прокуратуру” №1697-VII – 24 роки 06 місяців. 
Не погоджуючись з правомірністю вказаного рішення ОСОБА_1 оскаржив його в судовому порядку.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що у період дії ст. 50-1 Закону №1789- ХІІ позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, а отже прийняття Закону №1697- VII не звужувало змісту та обсягу його прав. Також, суд першої інстанції зазначив, що враховуючи дату звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Закону №1697-VII, а не ст. 50-1 Закону №1789- ХІІ.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Умови пенсійного забезпечення відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників до 15 липня 2015 року визначалися Законом №1789-ХІІ. Зокрема, ст. 50-1 цього Закону (в редакції від 05 листопада 1991 року) визначено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 % від суми їхньої місячної заробітної плати, до котрої включається всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 % місячного заробітку. 
Законом України “Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи” від 08 липня 2011 року №3668-VI, який набрав чинності 01 жовтня 2011 року, ч. 1 ст. 50-1 замінено двома частинами за якою, прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років; з 01 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років 6 місяців; з 01 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 11 років; з 01 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 11 років 6 місяців; з 01 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років; з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років 6 місяців; з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому    числі стажу роботи на    посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років; з 01 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років 6 місяців; з 01 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 14 років; з 01 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 14 років 6 місяців; з 01 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 15 років.
Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.
15 липня 2015 року набрав чинності Закон №1697-VII, відповідно до пп. 1 п. 3 розділу ХІІ “Прикінцеві положення” якого визнано таким, що втратив чинність Закон №1789-ХІІ (крім п. 8 ч. 1 ст. 15, ч. 4 ст. 16, абз. 1 ч. 2 ст. 46-2, ст. 47, ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 50, ч. 3, 4, 6 та 11 ст. 50-1, ч. 3 ст. 51-2, ст. 53 щодо класних чинів).
Отже, на час звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії положення ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ, що регулювали порядок призначення пенсій, втратили чинність.
Разом з цим, відповідно до положень ст. 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців.
Як вбачається із матеріалів справи, на момент звернення ОСОБА_1 до відповідача з заявою про призначення пенсії, його вислуга років (з урахуванням половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі,) складала лише 20 років 10 місяців 15 днів.
Враховуючи те, що загальна вислуга років позивача, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1697-VII, на час його звернення до відповідача була недостатньою для призначення пенсії за вислугу років згідно Закону №1697-VII, колегія суддів дійшла висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області правомірно відмовило ОСОБА_1 в задоволенні його заяви про призначення пенсії.
Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права висловлений Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 752/20817/16-а, від 21 лютого 2018 року у справі № 211/3177/17, від 16 травня 2018 року у справі № 607/14236/16-а, від 18 жовтня 2018 року у справі №641/607/17.
Судова колегія вважає безпідставними доводи апелянта, що внесені до законодавства зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав позивача, оскільки у період дії ст.50-1 Закону №1789-XII скаржник не набув права на призначення пенсії за вислугу років, а отже приймаючи Закон №1697-VII держава не звужувала існуючих прав позивача.
При вирішенні справи колегія суддів виходить з конституційного принципу незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, який сформульований, зокрема, у рішеннях Конституційного Суду України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях цього Суду від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, а також від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України у рішенні від 13 травня 1997 року № 1-зп висловив позицію, згідно якої закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.
У рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori – “наступний закон скасовує попередній”.
Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акта, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, згідно з висновком, що міститься у рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин (особа отримала право на застосування стосовно себе цього акта або його положень та фактично розпочала процес реалізації відповідного права). У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма. Третя форма дії є актуальною у разі прийняття нормативно-правових актів, які пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Таким чином, суб`єкт владних повноважень під час розгляду питання, пов`язаного з реалізацією особою свого права, зокрема, права на соціальний захист, зобов`язаний застосовувати той закон або інший нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення відповідних правовідносин між особою та державною, в особі її уповноважених органів.
Враховуючи встановлені обставини справи та правове регулювання, колегія суддів вважає, що станом на час звернення позивача до ГУ ПФУ у Миколаївській області у нього був відсутній необхідний  стаж роботи, що надавав йому право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку, а тому відповідач, відмовляючи позивачу в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1789-ХІІ діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.06.2020р.  колегія суддів не вбачає.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Враховуючи, що дана справа, у відповідності до п.6 ч.6 ст.12 КАС України, є справою незначної складності, тому рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.06.2020р. - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                        А.В. Бойко

Суддя:                                                                                          А.Г. Федусик

Суддя:                                                                                         О.А. Шевчук