Постанова 
Іменем України
02 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 461/775/17
провадження № 61-10701св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю, 
Петрова Є. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
выдповідач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 травня 2018 року у складі судді Юрківа О. Р. та постанову Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст вимог скарги
У січні 2017 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») про визнання недійсним генерального договору про надання кредитних послуг. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що 21 березня 2008 року між 
ВАТ «Універсалбанк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладено генеральний договір про надання кредитних послуг 
№ BL2514, відповідно до якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні послуги в рамках ліміту, що дорівнює 1 104 000,00 доларів США (пункт 1.1.). Істотні умови цього договору не було зазначено, а в пункті 1.1.1. визначалось, що умови договору, порядок його надання, сума, строк, порядок виконання зобов`язань, розмір і порядок сплати за кредитні послуги в межах цього договору оформляється додатковою угодою до цього договору у формі окремої індивідуальної угоди. Розмір відсотків у генеральному договорі також не зазначався з посиланням на Індивідуальну угоду (пункт 1.3). У цьому пункті передбачалася можливість встановлення підвищеного розміру відсоткової ставки. 
Також 21 березня 2008 року між ВАТ «Універсалбанк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду 
№ BL2514/BL2514-K «Індивідуальна угода», за умовами якої банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти в розмірі 804 000,00 доларів США (пункт 1), які позичальник зобов`язався повернути в терміни та розміри, передбачені Графіком погашення кредиту згідно з додатком № 1 до цієї Індивідуальної угоди. За використання кредитних коштів за додатковою угодою пунктом 3.1. встановлювалася відсоткова ставка в розмірі 11, 5% річних, що була базовою відсотковою ставкою. За користування кредитними коштами понад строк (або термін погашення за графіком погашення кредиту) встановлений генеральним договором та/або цією індивідуальною угодою, процентна ставка встановлювалась у розмірі 23 % річних - підвищена процентна ставка. 
За надання кредиту позичальник має сплатити банку винагороду у розмірі 0,99 % від суми кредиту, а в разі часткового або повного дострокового погашення кредиту, позичальник сплачує банку винагороду у розмірі 1,5% від суми дострокового погашення (пункти 3.3, 3.4. Індивідуального договору).
На думку позивача, оскаржувані кредитні договори не відповідають вимогам частини першої статті 229, частини першої статті 230 ЦК України, оскільки відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо відсоткової ставки та фактично нарахованих та стягнутих із позивача сум відсотків, тому в силу закону визнаються недійсними. 
Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним генеральний договір про надання кредитних послуг від 21 березня 2008 року, укладений між ВАТ «Універсалбанк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 .
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 травня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 11 квітня 
2019 року, у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, обґрунтовано тим, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, а тому відсутні підстави для визнання кредитного договору та додаткових угод недійсними.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
24 травня 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 травня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року, у якій просить оскаржувані судові рішенні скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з Галицького районного суду м. Львова.
Листом судді від 02 червня 2020 року повторно витребувано матеріали справи з Галицького районного суду м. Львова.
У серпні 2020 року справа № 461/775/17 надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що умовами спірного договору передбачено сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту, не з`ясували та не встановили на підставі наданих сторонами доказів та тлумачення змісту умов кредитного договору правову природу вказаних послуг, чи є ці послуги споживчими та чи включені вони до загальних витрат за споживчим кредитом, та з огляду на зазначене, не визначили, чи є ці умови договору нікчемними.
Суди не врахували, що у разі визнання окремих положень договору несправедливими, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, та відмовляючи в задоволенні позову в цілому, не звернули увагу на 46 додаткових угод та наявність згідно з умовами спірних договорів умов щодо сплати винагороди банку, не встановили, які саме послуги за вказану винагороду надаються споживачу і чи є, з урахуванням зазначеного, ці положення кредитного договору справедливими.
Доводи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 до Верховного Суду не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що 21 березня 2008 року між ВАТ «Універсалбанк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № BL2514, предметом якого було зобов`язання банку надати позичальнику кредитні послуги в рамках ліміту, що дорівнює 1 104 000,00 доларів США (пункт 1.1.) 
У пункті 1.1.1. визначалося, що умови договору, порядок його надання, сума, строк, порядок виконання зобов`язань, розмір і прядок сплати за кредитні послуги в межах цього договору оформляється додатковою угодою до цього договору у формі окремої індивідуальної угоди, що є невід`ємною частиною цього договору. 
У пункті 1.3 передбачено можливість встановлення підвищеного розміру відсоткової ставки. (а. с. 3-6, т. 1)
21 березня 2008 року між ВАТ «Універсалбанк», правонаступником якого є 
ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № BL2514/BL2514-K «Індивідуальна угода», відповідно до якої банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти в розмірі 804 000,00 доларів США (пункт 1), які позичальник зобов`язався повернути в терміни та розміри, передбачені графіком погашення кредиту згідно з додатком № 1 до цієї Індивідуальної угоди. 
(а. с. 14-16, т. 1 )
За використання кредитних коштів по додатковій угоді пунктом 3.1. встановлювалася відсоткова ставка в розмірі 11, 5% річних, що була базовою відсотковою ставкою. За користування кредитними коштами понад строк (або термін погашення за графіком погашення кредиту) встановлений генеральним договором та/або цією індивідуальною угодою, процентна ставка встановлювалась в розмірі 23 % річних - підвищена процентна ставка. 
Відповідно до пункту 3.3 угоди позичальник сплачує банку винагороду у розмірі 0,99 % від суми кредиту, що має бути сплачена не пізніше дати надання кредиту, у валюті кредиту, шляхом договірного списання банком коштів з поточного рахунку позичальника, відкритого у банку, у валюті та сумі такої винагороди. (а. с. 14, т. 1) 
Пунктом 3.4 передбачено, що у разі часткового або повного дострокового погашення кредиту, позичальник сплачує банку винагороду у розмірі 1,50 % від суми дострокового погашення не пізніше дати дострокового погашення протягом перших 5 років. Зазначена винагорода має бути сплачена у гривні по курсу НБУ на дату сплати (а. с. 14, т. 1).
У подальшому між сторонами було укладено 46 додаткових угод до генерального договору, якими сторони встановлювали конкретний розмір відсотків у певні періоди дії кредитних зобов`язань, що не заперечувалося сторонами.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» 
№ 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Оскаржувані судові рішення частково не відповідають вказаним вимогам закону.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також Законом України «Про захист прав споживачів».
За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору, тобто станом на 21 березня 2008 року) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України N 3795-VI від 22 вересня 
2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. 
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 
42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. 
Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. 
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.
Правові підстави визнання укладеного правочину недійсним передбачено, зокрема, положеннями статей 203, 215 ЦК України.
За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 
203 цього Кодексу.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог у цій справі, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору; умови кредитного договору містили повну інформацію щодо умов кредитування.
Позивач не надала доказів щодо введення її в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписала. 
Разом із тим, колегія суддів частково не погоджується із таким висновком судів та вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження 
№ 61-8862сво18) зроблено висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. 
Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. 
Встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок». 
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду 
від 09 вересня 2020 року у справі № 297/1804/15-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 641/11984/15-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 344/13147/16-ц.
Таким чином, Верховний Суд робить висновок про те, що послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних правовідносин.
Виходячи із принципів справедливості, добросовісності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.
У спірному договорі про надання кредитних послуг, що є предметом розгляду цієї справи, пунктом 3.3. додаткової угоди від 21 березня 2008 року 
№ BL2514/BL2514-K «Індивідуальна угода», яка є невід`ємної частиною генерального кредитного договору, передбачено сплату винагороди у розмірі 
0,99 % від суми кредиту за надання кредиту, а також у пункті 3.4. зазначено, що у разі часткового або повного дострокового погашення кредиту позичальник сплачує банку винагороду у розмірі 1, 5 % від суми дострокового погашення не пізніше дати дострокового погашення протягом перших 5 (п`яти) років.
Відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсним у цілому спірного договору, суди не звернули уваги на те, що зазначена винагорода є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому пункти договору, які передбачають її сплату, є нікчемними.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним генеральний договір про надання кредитних послуг від 21 березня 2008 року, укладений між ВАТ «Універсалбанк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 .
Колегія суддів зазначає, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.
Належним способом захисту у подібному випадку є визнання відповідного права або застосування наслідків недійсності правочину. Із такими вимогами позивач до суду не зверталася.
З огляду на зазначене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору, але помилилися щодо мотивів такої відмови про визнання недійсними пункту 3.3. додаткової угоди від 21 березня 2008 року 
№ BL2514/BL2514-K «Індивідуальна угода» в частині нарахування та сплати винагороди за видачу кредиту, а також пункту 3.4. в частині сплати банку винагороди у розмірі 1, 5 % від суми дострокового погашення кредиту.
Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги
Частиною першою статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 412 ЦПК України).
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги і зміну мотивувальної частини рішень судів попередніх інстанцій.
Оскільки Верховний Суд змінює оскаржені судові рішення, але виключно у частині мотивів їх ухвалення, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями  400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 травня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                           В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                                  А. А. Калараш
 
І. В. Литвиненко
 
                                                                                                           С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                           Є. В. Петров