ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5782/20 Справа № 183/6227/14 	  	Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.
 
за участю секретаря судового засідання – Бондаренка В.В.

 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання дій неправомірними, відшкодування збитків, упущеної вигоди, відшкодування завданої моральної шкоди, -
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нерухомим майном шляхом виселення.
       22 червня 2017 року у зв`язку зі смертю відповідача ОСОБА_4 , позивачем ОСОБА_1 подано уточнений позов до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення, відновлення стану домоволодіння до порушення, повернення домоволодіння і земельних ділянок, вселення, відшкодування збитків та моральної шкоди, який прийнято судом.
       10 червня 2019 року ОСОБА_1 подано уточнений позов в остаточній редакції до ОСОБА_2 , третя особа – ОСОБА_3 , про визнання дій неправомірними, відшкодування збитків, упущеної вигоди, відшкодування завданої моральної шкоди, який прийнято судом.
       В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що відповідно до договору дарування від 06 квітня 2004 року, він є власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці загальною площею 0,4932 га, що належить йому на підставі державних актів на землю від 11 травня 2007 року серії ЯЕ №144143 та ЯЕ №144144.
       13 листопада 2006 року ОСОБА_2 , шляхом обману та зловживанням довірою позивача, заволодів його власністю – домоволодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , куди вселився сам та вселив свою матір ОСОБА_4 та стали незаконно користуватися та розпоряджатися його власністю.
       Він неодноразово звертався до ОСОБА_2 з вимогами щодо звільнення домоволодіння та заборони засівати земельні ділянки і отримувати дохід від використання та розпорядження домоволодінням і земельними ділянками, які залишалися незадоволеними.
       Він вимушений звертатися за захистом своїх прав власника як до суду так і в поліцію. Під час проведення слідчих дій допитувалися ряд свідків з показів яких вбачається, що мати ОСОБА_2 мешкала в домоволодінні позивача з листопада 2006 року, також ці обставини підтверджуються і показами свідків в цивільних справах, а також рішеннями судів.
       В результаті неправомірного користування та розпорядження майном, йому нанесені збитки у вигляді: неотримання доходів від оренди будинку та земельними ділянками в розмірі 143 393 грн.; витрат для відновлення газової системи домоволодіння в розмірі 21 029 грн.; упущена вигода, отримана ОСОБА_2 від вирощування 60 голів птиці з 2007 по 2017 рік в розмірі 63 000 грн.
       Так, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2013 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 дійсним – відмовлено; зобов`язано ОСОБА_2 повернути позивачу правовстановлюючі документи на будинок та земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
       Протиправними діями відповідача, що виразилися у довготривалій неможливості користування та розпорядження своїм майном, звернення до правоохоронних органів, судів для захисту своїх прав йому, ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_2 спричинена також моральна шкода, яку він оцінює в 40 000 грн.
       В ході розгляду даної цивільної справи ОСОБА_4 померла, тому він звертається з позовом до ОСОБА_2 , як особи, яка продовжує порушувати його права власника.
       В зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 , просив суд:
       - визнати неправомірними дії ОСОБА_2 по користуванню, розпорядженню домоволодінням розташованим за адресою: АДРЕСА_1 ; приведення до недіючого стану газової системи у цьому ж домоволодінні з 13 листопада 2006 року по цей час та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на підставі ч. 1, 2 ст. 216, 762 ЦК України – 143 393 грн.
       - стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, необхідні для відновлення газової системи домоволодіння в розмірі 21 029 грн;
       - стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 упущену вигоду, отриману ОСОБА_2 від вирощування 60 голів птиці з 2007 по 2017 рік в розмірі 63 000 грн.;
       - стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування завданої моральної шкоди 40 000 грн.;
       - стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 7 812 грн., які складають з оплати судового збору, витрат на правову допомогу та оплати висновку експерта.
       Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської облсті від 23 березня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – ОСОБА_3 , про визнання дій неправомірними, відшкодування збитків, упущеної вигоди, відшкодування завданої моральної шкоди – відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи. 
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Судом встановлено, що ОСОБА_1 у відповідності до договору дарування від 06 квітня 2004 року є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 4).
       На підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №144143, виданого 11 травня 2007 року Миколаївською сільською радою, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,250га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та розташована по АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 5).
       На підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №144144, виданого 11 травня 2007 року Миколаївською сільською радою, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,2432га, яка надана для ведення особистого селянського господарства, та розташована по АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 6).
       Судом встановлено, що 13 листопада 2006 року позивачем ОСОБА_1 видано довіреність, якою уповноважено ОСОБА_2 бути його представником в Новомосковському районному комунальному підприємстві бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» з питань замовлення витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно для продажу, продати за ціну та на умовах за власним розсудом або обміняти належний ОСОБА_1 житловий будинок за АДРЕСА_2 , а також в інших органах і організаціях з питань, що стосуватимуться ОСОБА_1 , як власника зазначеного житлового будинку в тому числі водо-, газо, енергопостачальних, зв`язку тощо. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Лозенко Валентиною Володимирівною, та зареєстровано в реєстрі за № 6102 (т. 1 а.с. 46).
       13 листопада 2006 року ОСОБА_1 надано ОСОБА_2 розписку про отримання 10 тис. доларів США та 1 тис. гривень за продаж ОСОБА_2 будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; та передачу ОСОБА_2 правовстановлюючих документів на будинок та земельну ділянку (т. 1 а.с. 47).
       13 листопада 2006 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку за АДРЕСА_2 . Зазначений договір є нікчемним, оскільки не був посвідчений нотаріально (т. 1 а.с. 16-18, 52-55).
       Встановлено, що з 2006 року у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 зі згоди позивача ОСОБА_1 мешкала ОСОБА_4 – мати відповідача (т. 1 а.с. 16-18; 52-55).
       Сторонами визнаний та не оспорюваний той факт, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.
       Також, встановлено, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2013 року (справа 2-570/11) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 . ОСОБА_4 про усунення дій, що порушують право власності, виселення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, встановлено, що ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 ключі від будинку, книжки на оплату послуг, надав довіреність на право розпоряджатися житловим будинком, достовірно знаючи про те, що в ньому проживає ОСОБА_4 , зазначені дії свідчать про наявність згоди ОСОБА_1 на проживання ОСОБА_4 в будинку. (а.с. 16-18).
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості. 
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції. 
       Відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
       Нормами ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
       Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого права, як власник зазначеного домоволодіння з метою припинення дій з боку відповідача, що порушують його право користування та розпорядження цим майном; відновлення газового обладнання, відшкодування збитків, що виникли в результаті протиправного користування та розпорядження його майном а також відшкодування моральної шкоди, що завдана йому протиправними діями з боку позивача.
       Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
       Згідно ст.41 Конституції України та положень ст.ст.179,181,316,317,319,321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.
       7.3.2.Також відповідно до ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
       Відповідно до ст.328 ЦК України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
       Встановлено на підставі наданих позивачем доказів, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку розташованого по АДРЕСА_1 , та земельних ділянок за цією ж адресою.
       Положеннями ст. 386 ЦК України визначені засади захисту права власності. Так, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. А ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно.
       Однак, позивачем не надано суду достатніх, достовірних та допустимих доказів створення будь-яких перешкод з боку ОСОБА_2 у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження своїм майном - житловим будинком, розташованим по АДРЕСА_1 , та земельних ділянок за цією ж адресою.
       Колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що ОСОБА_2 13 листопада 2006 року, зловживаючи довірою позивача заволодів ключами від будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та без згоди ОСОБА_1 вселив свою матір, оскільки зазначені доводи повністю спростовуються довіреністю (т. 1 а.с. 46), розпискою (т. 1 а.с. 47), рішеннями судів (т. 1 а.с. 16-18, 52-55.)
       Не можуть бути прийняті до уваги, як докази протиправності проживання в будинку ОСОБА_4 з 2006 року по 13 травня 2016 року наявність кримінальних проваджень, внесених до ЄРДР на підставі заяв ОСОБА_1 , оскільки його твердження спростовуються рішеннями судів, що набрали законної сили.
       Крім того, за результатами кримінальних проваджень, на які посилається позивач до теперішнього часу не прийнято жодного рішення про визнання винуватим будь-кого у вчиненні кримінального правопорушення за фактами, вказаними ОСОБА_1 та/або закриття провадження з підстав, що не виключають можливості вчинення таких правопорушень.
       Колегія суддів дослідивши надані докази, якими позивач обґрунтовує свії позовні вимоги, вважає, що суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги, як докази протиправності користування відповідачем будинком та земельними ділянками позивача, розрахункові книжки за користування газо- та електропостачання, тому як вони лише підтверджують оплату послуг з газо- та електропостачання.
       Доказів того, що відповідач ОСОБА_2 мешкає, користується та розпоряджається будинком та земельними ділянками по АДРЕСА_1 , окрім пояснень позивача ОСОБА_1 – ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано.
       Рішеннями судів, на які посилається позивач, підтверджений факт проживання в зазначеному домоволодінні ОСОБА_4 з 2006 року зі згоди позивача ОСОБА_1 . Крім того, цими ж рішеннями встановлені обставини добровільності передачі ключів від будинку та правовстановлювальних документів позивачем ОСОБА_2 .
       Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання неправомірними дій ОСОБА_2 по користуванню, розпорядженню домоволодінням по АДРЕСА_1 .
       Також позивачем не надано жодних доказів щодо приведення ОСОБА_2 до неробочого стану газової системи у будинку по АДРЕСА_1 , оскільки внесення відомостей до ЄРДР щодо проникнення до зазначеного будинку позивача та демонтування газового обладнання невідомою особою не можуть підтверджувати факт скоєння такого діяння саме ОСОБА_2 .
       В зв`язку з наведеним, відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача в частині вимог про визнання неправомірними дій ОСОБА_2 щодо приведення до недіючого стану газової системи у будинку по АДРЕСА_1 .
       Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України – особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.        
       Вимоги позивача щодо стягнення з ОСОБА_2 151 693 грн. – ґрунтуються на тому, що відповідач неправомірно користувався та розпоряджався домоволодінням позивача. Враховуючи, що факт неправомірності користування та розпорядження зазначеним домоволодінням з боку ОСОБА_2 не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, вимоги позивача щодо відшкодування збитків на цій підставі – є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
       Враховуючи те, що в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт демонтування ОСОБА_2 газового обладнання, яке належало ОСОБА_1 , немає також і підстав для для стягнення витрат на відновлення газового обладнання в розмірі 21 029 грн.
       Жодних допустимих доказів вирощування ОСОБА_2 на території домоволодіння позивача по АДРЕСА_1 60 голів птиці протягом 2007 по 2017 рік суду не надано, а тому вимоги позивача щодо відшкодування збитків на суму 63 000 грн. – є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
       Вимоги позивача, про стягнення інфляційних збитків та 3 % річних, є похідними від вищенаведених вимог позивача щодо стягнення сум, а тому не підлягають задоволенню.
       Згідно зі ст.ст. 23, 1167 ЦК України – особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
       Вимоги позивача, по відшкодуванню моральної шкоди, грунтуються на незаконності дій відповідача ОСОБА_2 . Враховуючи, що в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт незаконності дій ОСОБА_2 по відношенню до позивача, підстав для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 40000 грн. – немає.
       Таким чином, враховуючи те, що в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт порушення відповідачем цивільного права позивача, вимоги позивача про відшкодування збитків та моральної шкоди, завданих у результаті порушення цивільного права також є недоведеними.
       Відповідно до вимог ст. 216 ЦК України, на яку позивач посилається як на підставу своїх вимог, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
       В судовому засіданні встановлено, що між сторонами 13 листопада 2006 року був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння по АДРЕСА_1 , який є нікчемним, зазначені факти встановлені судовим рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2013 року у справі № 2-570/11.
       Цим же рішенням розглянуте питання щодо повернення ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 правовстановлюючих документів на зазначене домоволодіння, тобто вирішене питання застосування наслідків недійсності правочину. Враховуючи, що позивачем не доведено обставин завдання збитків та моральної шкоди – посилання на зазначені вимоги є помилковими.
       Статтею 625 ЦК України передбачено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       В судовому засіданні не встановлено, що між сторонами існує грошове зобов`язання, а тому посилання позивача у своєму позові, як на підставу вимог на норми зазначеної статті, як на порушення грошового зобов`язання також є помилковими.
       Щодо підстав застосування вимог ст. 762 ЦК України, як на підставу позовних вимог позивачем, слід зазначити наступне. Відповідно до цієї норми – за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму.
       Враховуючи, що між сторонами не укладався договір найму, навіть усно – посилання позивача в своєму позові на норми ст. 762 ЦК України – також є помилковими.
       Норми ст.ст. 116, 150, 155, 165, 168 ЖК України, на які посилається позивач, стосуються житлових прав.
       Так відповідно до ст. 116 ЖК України – якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
       Ст.ст. 150, 155, 165, 168 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком. При проведенні капітального ремонту жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, коли ремонт не може бути проведено без виселення наймача, власник будинку (квартири) вправі вимагати його виселення. Власник будинку (квартири) не зобов`язаний надавати особі, яка виселяється на час ремонту інше жиле приміщення. У разі відмовлення наймача звільнити жиле приміщення власник будинку (квартири) може вимагати його виселення в судовому порядку.
       Враховуючи зміст вищезазначених норм, вони не можуть бути застосовані у правовідносинах між сторонами, тому як відповідач не є наймачем житлового будинку позивача; а також в судовому засіданні встановлено, що він не є його мешканцем та/або користувачем, а тому ці норми не можуть бути застосовані до розглядуваних правовідносин.
       Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю. 
       Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
       Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування вказаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.
       Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
       Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2020 року — залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
       Судді: