ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/3429/19  Номер провадження 22-ц/814/2368/20	Головуючий у 1-й інстанції Мурашова Н.В.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 листопада 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Бондаревська С.М., Чумак О.В.,
секретар Зеленська О.І.,
з участю представника позивача та третьої особи ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представників відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_5 
на рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 14 вересня 2020 року, постановлене суддею Мурашовою Н.В. (повний текст складено 22 вересня 2020 року),
по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: ОСОБА_1 , приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокоп Олександр Едуардович, Департамент державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, ОСОБА_8 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями,

в с т а н о в и в:
09.08.2019 ОСОБА_5 звернулася в суд із указаним позовом, у якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 04.06.2019 між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом О.Е., вилучивши відповідний запис із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
В обґрунтування позову зазначає, що вона є користувачем наведеного житлового будинку з господарськими будівлями, Ѕ частина якого на праві приватної власності належала ОСОБА_6 та відчужена ним на користь ОСОБА_7 згідно договору купівлі-продажу від 04.06.2019. Позивач вважає правочин фіктивним та просить визнати недійсним, оскільки при його укладені відповідач ОСОБА_6 ввів нотаріуса та покупця ОСОБА_7 в оману, надавши технічний паспорт, виготовлений 10.08.2011 КП «МБТІ», що не містить інформації про самочинне будівництво на території домоволодіння, не повідомивши про наявність судових спорів та вказавши про відсутність у третіх осіб права користування об`єктом продажу, ціна якого у договорі купівлі-продажу є суттєво заниженою. Зазначає, що ключі від будинку новому власнику майна відповідач  ОСОБА_6 не передавав, а грошових коштів від покупця не отримував, що підтверджує фіктивність договору, спрямованого на її, ОСОБА_5 , виселення з будинку, що є місцем її реєстрації та єдиним житлом. 
Рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 14.09.2020 позовні вимоги ОСОБА_9 задоволено частково.
Визнано недійсним окрему частину правочину, а саме, п.6 договору купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 04.06.2019 між ОСОБА_6 та покупцем ОСОБА_7 , посвідчений 04.06.2019 приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом О.Е., зареєстрований в реєстрі за №1018, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності 04.06.2019 з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1844770153104, де зазначено про те, що треті особи не мають права користування на вказане домоволодіння.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Стягнуто із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 судові витрати на судовий збір в розмірі 192,10 грн. із кожного.
Частково задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив із того, що п.6 договору купівлі-продажу порушує охоронюване законом право ОСОБА_5 користуватися вказаним житлом, що є підставою визнання недійсною вказану окрему частину правочину. 
У задоволенні решти вимог позову відмовлено, як таких, що не стосуються інтересів позивача та не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства України. 
Позивач із рішенням суду першої інстанції не погодилася, оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення районного суду в частині, якою відмовлено у задоволенні позову, та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Вважає, що суд першої інстанції порушив процедуру дослідження фактичних даних по справі та зробив помилкові висновки, проігнорувавши доказову базу зі сторони позивача.
Посилаючись на пояснення ОСОБА_10 , другого співвласника будинку, доводить порушення нотаріусом вимог ст.8 Закону України «Про нотаріат», через присутність сторонньої особи ( ОСОБА_10 ) під час укладення спірного правочину, здійснення ним нотаріальної дії на підставі технічного паспорту ОСОБА_10 , наслідком чого стала зміна істотних умов договору через відмінності у параметрах, вказаних у спірному правочині та технічних паспортах. Вказує на відсутність у матеріалах справи нотаріально засвідченої згоди співвласника частки домоволодіння на укладення договору, хоча у своїх пояснення він на неї посилався. 
Припускає, що відповідач ОСОБА_6 надав нотаріусу технічний паспорт свого сусіда та співвласника ОСОБА_10 для неповідомлення про реальний стан житлового будинку, тим самим ввівши в оману нотаріуса та її, ОСОБА_5 , не повідомивши про свої наміри щодо реалізації права власності, чим порушив її права на користування житлом. 
Вважає наклепом посилання районного суду на те, що технічний паспорт відповідача викрала ОСОБА_1 та заперечує висновки суду щодо занедбаності будинку в частині, де проживає позивачка. 
Доводить законність підстав її проживання у вказаному будинку, що визначені ст.ст.3, 176 СК України, ст.405 ЦК України та підтверджується судовим рішенням (№537/3921/16-ц), яким ОСОБА_6 зобов`язано не чинити перешкоди у її вільному користуванні житловим будинком з надвірними будівлями, шляхом передачі ключів. 
Посилаючись на докази, приєднані нею до позовної заяви, доводить відсутність будь-яких юридичних наслідків між сторонами договору ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , оскільки фактично майно нікому не передавалося, відсутнє підтвердження передачі ключів від будинку продавцем ОСОБА_6 до покупця ОСОБА_7 , немає належного документального підтвердження щодо передачі грошових коштів. На думку позивача оспорюваний договір не мав на меті реальне настання наслідків передачі майна, особові рахунки залишилися на ім`я ОСОБА_6 , а договори про надання послуг - на ім`я третьої особи ОСОБА_1 .
Вважає, що районний суд не надав належної оцінки доказу - відео-диску, на якому зафіксовано факт незаконного проникнення ОСОБА_6 до житлового будинку з господарськими будівлями, де він намагається викрутити замок на вхідних дверях будинку, вже не будучи його власником,але маючи ключі від будинку.
Доводить, що приховання реєстрації третіх осіб призвело до порушення її прав та обов`язків, гарантованих ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки іншого житла вона не має, проживає в цьому будинку з самого народження, та сприймала його як родинну оселю. 
Просить врахувати постанову Полтавського апеляційного суду від 19.02.2020 №537/2572/19, яка помилково не була прийнята до уваги судом першої інстанції, оскільки містить висновок апеляційного суду, що набувач ОСОБА_7 за певної обачності мала реальну можливість дізнатися про обтяження будинку у вигляді права користування члена сім`ї колишнього власника квартири. Також ОСОБА_7 не здійснила достатньої належної обачності при укладенні договору. 
Заперечує висновки районного суду, що спірний договір, датований 04.06.2019, укладався за відсутності судових спорів. Оскільки на момент його укладення відносно спірного об`єкту нерухомості в провадженні Крюківського районного суду м.Кременчука на розгляді перебувала справа №531/1271/19 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні будинком, провадження за яким відкрито 13.05.2019.
Просить врахувати ухвалу Верховного Суду від 13.05.2019 у справі №720/752/18, відповідно до якої Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, №30856/03).
10.11.2020 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подано відзиви на апеляційну скаргу, в яких відповідачі просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін, з підстав, попередньо викладених ними у відзивах на позовну заяву.
19.11.2020 приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом О.Е. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, яка є безпідставною та необґрунтованою. Зазначає, що оформлення спірного правочину здійснено ним у відповідності до вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а саме, ним встановлено особи продавця та покупця, їх дієздатність, а також перевірено належність ОСОБА_6 Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями. Також, відповідно до вимог ст.177 СК України перевірено та встановлено відсутність малолітніх або неповнолітніх зареєстрованих осіб у такому будинку.
У судовому засіданні представник позивача та третьої особи ОСОБА_1 – адвокат Єрмоленко О.В. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Представники відповідача ОСОБА_6 – адвокат Савічев О.О. та відповідача ОСОБА_7 – ОСОБА_4 заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про поважність причин неявки суд не повідомили, що згідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
Апеляційний суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступних висновків.
       Судом першої інстанції установлено та не оспорюється сторонами, 04.06.2019 між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_7 (покупець) укладено договір купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та належного продавцю на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 03.08.1999 за реєстровим №2-1382.
       Відповідно до договору продаж вчинено за узгодженою сторонами ціною 132 817,00 грн. (п.3 договору); від обстеження об`єкту продажу покупець відмовилася, взявши на себе зобов`язання та відповідальність за шкідливі наслідки, які можуть виникнути в майбутньому (п.7 договору); об`єкт продажу буде повністю звільнений продавцем для безперешкодного користування ним з боку покупця. Продавець зобов`язується на момент звільнення об`єкту продажу передати ключі покупцю. При цьому продавець гарантує на момент звільнення об`єкту продажу, відсутність заборгованості по сплаті комунальних послуг, послуг за користування електроенергією, інших послуг, пов`язаних з користуванням вищевказаним житловим будинком і господарськими будівлями (п.10 договору).
Згідно з п.6 цього договору, продавець свідчить, що об`єкт продажу є його особистою приватною власністю, що набута ним не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі чи фактичних шлюбних відносинах, до цього часу нікому іншому не проданий, не подарований, не заставлений (не переданий в іпотеку), в спорі, під забороною та у податковій заставі не перебуває, щодо нього не ведуться судові спори, відносно нього не укладено будь-яких договорів щодо відчуження чи щодо користування з іншими особами, в тому числі попередні договори купівлі-продажу, договори найму (оренди); як внесок до статутного капіталу юридичних осіб та як місцезнаходження юридичної особи (юридична адреса) не використовується; в житловому будинку з господарськими будівлями, частка якого відчужується, неповнолітні, малолітні діти, недієздатні та обмежено дієздатні особи не проживають (не зареєстровані), прав користування вказаним житловим будинком у них та у третіх осіб немає; в об`єкті продажу не здійснювались самочинно будь-які перебудови, прибудови, перепланування чи переобладнання.
Відповідно до п.9, п.17 договору, сторони за цим договором підтвердили, що цей правочин відповідає дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного, а також не є зловмисним. Договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом О.Е., зареєстровано в реєстрі за №1018./а.с.18-19 т.1/
Рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука від 24.10.2018 (справа №537/4502/16-ц), що залишено без змін Постановою Полтавського апеляційного суду від 14.01.2019, визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_1 будівельні матеріали, що використані при будівництві самочинно побудованої нежитлової прибудови літ. «а3», нежитлової прибудови літ. «а4» (незавершеного будівництва), що розташовані по АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 про власності на Ѕ частину будівельних матеріалів, що використані при будівництві самочинно побудованої нежитлової прибудови літ. «а3», нежитлової прибудови літ. «а4» (незавершеного будівництва), що розташовані по АДРЕСА_2 .
Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості Ѕ частини будівельних матеріалів у сумі 61 135,50 грн./а.с.49-50 т./
Згідно із копією технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Бюро технічної інвентаризації Міжрегіональне» 10.10.2017 на замовлення ОСОБА_1 , садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1 , містить самочинну нежитлову прибудову літ. а3, нежитлову прибудову (незавершене будівництво) літ. а4, гараж літ.Н./а.с. 21-23 т.1/. Відомості щодо самочинної забудови указаного домоволодіння у технічному паспорті, виготовленому КП «Кременчуцьке міжміське Бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради» 10.08.2010, відсутні. Наявна самочинно збудована веранда «а2»./а.с.24-27 т./
Рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука від 06.02.2017 (справа №537/3921/16-ц), зі змінами, внесеними рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 05.04.2017, ОСОБА_6 зобов`язано не чинити перешкоди у вільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_11 жилими приміщеннями у будинку та надвірними будівлями будинку АДРЕСА_1 шляхом передачі ОСОБА_1 ключів. Рішенням суду вселено ОСОБА_1 та ОСОБА_12 в будинок АДРЕСА_1 ./а.с.34-40 т.1/ 
Ухвалою Крюківського районного суду м.Кременчука від 13.05.2019 відкрито провадження у справі №537/1271/19 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні будинком./а.с.42 т.1/ Позов ОСОБА_6 про усунення перешкод у користування та розпорядженні будинком залишено без розгляду ухвалою Крбюківського районного суду м.Кременчука від 05.06.2019 (справа №537/1271/19)./а.с.43 т.1/
Рішенням Кременчуцької міської ради Полтавської області «Про надання, вилучення та оформлення земельних ділянок в оренду громадянам в м.Кременчуці» від 03.09.2019, затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 . Право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 5310436500:09:003:1099 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, що підтверджено копією відповідного Витягу з реєстру від 12.11.2019 за№188431135. /а.с.226-228 т.1/.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 19.02.2020 (справа №537/2572/19) скасовано рішення Крюківського районного суду м.Кременчука від 08.11.2019 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_12 про виселення без надання іншого житлового приміщення та в частині стягнення судових витрат, ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову./а.с. 100-103 т.2/
Ухвалюючи рішення в частині, що є предметом апеляційного перегляду, районний суд виходив із того, що ОСОБА_6 вільно розпорядився належною йому на праві спільної часткової власності частиною житлового будинку з господарськими будівлями, та, з урахуванням відмови іншого співвласника від переважного права купівлі, здійснив її відчуження на користь ОСОБА_7 згідно договору від 04.06.2019. Спірний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішнім переконанням, включно із ціною договору.
Разом із цим, у зв`язку із недодержанням у момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, а саме зазначення в п.6 оскаржуваного договору купівлі-продажу від 04.06.2019 відомостей про те, що жодні треті особи не мають права користування на вказане домоволодіння, що не відповідає фактичним обставинам, - районний суд дійшов висновку про визнання недійсною вказану окрему частину правочину. 
У задоволенні решти вимог позову відмовлено, як таких, що не стосуються інтересів позивача та не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства України. 
Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції погоджується. При цьому враховує наступне.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до положень ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону , але при цьому він зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства, не використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, адже власність зобов`язує.
Згідно ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ст.361 цього Кодексу).
Статтею 363 ЦК України визначено, що частка у праві спільної часткової власності переходить до набувача за договором з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. Частка у праві спільної часткової власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, переходить до набувача відповідно до ст.334 цього Кодексу.
Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_6 , із дотриманням вимог ст.ст.316-319, 355, 357, 358, 362, 363 ЦК України, правомірно розпорядився належною йому на праві спільної часткової власності Ѕ частиною спірного домоволодіння, шляхом його відчуження на користь ОСОБА_7 згідно договору купівлі-продажу від 04.06.2019. Презумпція правомірності такого договору, в оскаржуваній частині, позивачем не спростована, як і не спростовано висновки районного суду, що такі вимоги позову не стосуються інтересів позивача та не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства України.
Доводи апеляційної скарги щодо фіктивності правочину, а також введення відповідачем ОСОБА_6 нотаріуса та покупця в оману під час його укладення з метою її виселення, колегією суддів відхиляються.
Частиною першою статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 29.04.2014 у справі №3-11гс14, від 11.01.2020 у справі №761/22687/17.
Апеляційним судом враховано, що позивач у спірних правовідносинах не є стороною правочину, її права, як законного користувача, відновлені шляхом визнання недійсним окремого пункту договору (п.6 договору), що не має наслідком визнання договору недійсним в цілому. Тоді як законність підстав проживання ОСОБА_12 у вказаному будинку не становить предмет цього спору, що виключає підстави застосування практики Верховного Суду від 13.05.2019 у справі №720/752/18 та рішення Європейського суду з прав людини KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, №30856/03 щодо гарантій прав на житло, оскільки перехід права власності до іншого власника не позбавляє зареєстрованих осіб користуватися цим житловим приміщенням. 
Стороною договору покупцем ОСОБА_7 правомірність правочину, в тому числі з підстав введення її в оману, не оспорюється. При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що відповідно до п.7 такого договору покупець, відмовившись від обстеження об`єкту, взяв на себе зобов`язання та відповідальність за шкідливі наслідки, які можуть виникнути в майбутньому.
Твердження позивача про порушення приватним нотаріусом вимог ст.8 Закону України «Про нотаріат» під час оформлення договору ґрунтуються на довільному тлумачення норм права та суб`єктній оцінці обставин, а тому є безпідставними та апеляційним судом відхиляються. Крім того, згідно з поясненнями приватного нотаріуса Прокопа О.Е., наданими у відзиві на апеляційну скаргу, оригінал заяви ОСОБА_10 , як співвласника, про відмову від переваженого права на купівлю Ѕ частини житлового будинку, датований 16.05.2019, що передує даті укладення спірного договору (04.06.2019), зареєстровано в реєстрі за №843, а сама заява зберігається в нотаріальній справі. Продавцем при укладенні договору було надано технічний паспорт на будинок, оформлений на обох співвласників, а саме, на продавця ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , копія технічного паспорту зберігається в нотаріальній справі.
Апеляційний суд також визнає неспроможними та відхиляє доводи апеляційної скарги щодо фіктивності правочину, заперечення факту передачі майна, ключів, грошових коштів за будинок. Позивач не є стороною договору та не має жодного відношення до його виконання.
Інші доводи апеляційної скарги є ідентичними підставам звернення до суду, не ґрунтуються на доказах та законі, а тому є припущеннями позивача, на яких не може ґрунтуватися рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення районного суду - без змін
Керуючись ст.ст.367,368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_5 - залишити без задоволення.
Рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 14 вересня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 27.11.2020. 

Головуючий суддя                                                                 Л.І. Пилипчук

Судді                                                                                 С.М. Бондаревська

О.В. Чумак