Справа № 441/1554/16-ц                                 Головуючий у 1 інстанції: Українець П.Ф. 
Провадження № 22-ц/811/113/20                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Категорія: 8 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 вересня 2020 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,
суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я., 
секретаря: Симець В,І.
з участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами представника  ОСОБА_1 – адвоката Зарічного Івана Ярославовича, Устрицького Василя Степановича на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 04 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , третя особа – Городоцька державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування та позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Керницька сільська рада Городоцького району Львівської області, Городоцька державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в:

В листопаді 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 звернулись з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , просили визнати за кожним право власності на 1/9 ідеальну частку у праві власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вимоги мотивували тим, що вищезазначений будинок належав колгоспному двору, членами якого були і до 15.04.1991р. не втратили права на частку в його майні: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_10 . Оскільки майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, вони, кожен, були власниками по 1/3 частини вищезазначеного будинку. ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після його смерті відкрилася спадщина, яку вони прийняли, як спадкоємці першої черги за законом, бо проживали із спадкодавцем на момент відкриття спадщини та успадкували в т.ч. по 1/9 ідеальній частці у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
07 листопада 2016р. ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту укладеного 10.08.2015 року ОСОБА_11 на ім`я ОСОБА_3 , що посвідчений в Керницькій сільській раді Городоцького р-ну Львівської обл., за реєстровим № 31, мотивуючи тим, що заповіт не підписаний ОСОБА_11 , що в минулому той обіцяв, що належне йому майно успадкує він, як онук. Вважав, що відповідно до ст. 1257 ЦК України волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, тому заповіт є недійсним.
Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 04 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , третя особа – Городоцька державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування – задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 право власності на 1/9 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 ., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кожним.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Керницька сільська рада Городоцького району Львівської області, Городоцька державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту складеного 10.08.2015р. від імені ОСОБА_11 на ім`я ОСОБА_3 , що посвідчений Керницькою сільською радою Городоцького р-ну Львівської обл. та зареєстрований 10.08.2015р. за № 31 – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (з кожного) в користь ОСОБА_1 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , кожного, по 137 грн. 80 коп. судових витрат.
Рішення суду оскаржили представник ОСОБА_1 – адвокат Зарічний Іван Ярославович, ОСОБА_3 .
В своїй апеляційній скарзі  ОСОБА_3 зазначає, що оскаржуване рішення в частині задоволення первісного позову є незаконним і необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Звертає увагу суду на те, що суд першої інстанції дослідивши в судовому засіданні свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок від 21.03.1999 року, виданого на підставі рішення виконкому Городоцької районної ради народних депутатів №16 від 19.01.1989 року, з якого вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_2 належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_11 . Тобто суд в своєму рішенні покликається на рішення виконкому Городоцької районної ради народних депутатів №16 від 19.01.1989 року, яке не досліджував в судовому засідання, що є на його думку припущенням. Крім того, суд в оскаржуваному рішенні не зазначив, що в судовому засіданні досліджував копію трудової книжки згідно з якою ОСОБА_11 в період з 11.04.1963 року працював на різних посадах в колгоспі «Зоря», 16.03.1987 року переведений на посаду механіка льонзаводу колгоспу «Зоря». Однак з трудової книжки не видно, щоб станом на 01.07.1990 року він працював в колгоспі «Зоря», а тим більше на якій посаді в той час працював та у зв`язку з тим чи був у списках членів колгоспу.
Враховуючи наведене просить рішення суду в частині задоволення позову скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
 В своїй апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Зарічний Іван Ярославович зазначає, що оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову є незаконним і необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема покликається на те, що заповіт від 10.08.2015 року був підписаний не ОСОБА_11 , оскільки останній повідомляв ОСОБА_1 , що все майно буде належати йому, а тому відповідно до ст.. 1257 ЦК України вважає, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Також вважає, що недійсність заповіту від 22.09.2014 року не встановлена та немає сумнівів, що даний заповіт був складений не ОСОБА_11 .
Звертає увагу суду на те, що суд першої інстанції безпідставно надав перевагу доказу (показами свідка), оскільки такі покази, суперечать висновку посмертної почеркознавчої експертизи, та не можуть бути належними та допустимими.
Враховуючи наведене просить рішення суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_1  та його представника ОСОБА_2  на підтримання своєї апеляційної скарги та заперечення апеляційної скарги  ОСОБА_3 , пояснення ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 , на підтримання своєї апеляційної скарги та заперечення апеляційної скарги ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такі не підлягають до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Задовольняючи позов про визнання права власності в порядку спадкування суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 мають право на 1/9 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , як спадкоємці за законом після смерті ОСОБА_10 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кожним. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним заповіту, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту, що при складенні і посвідченні заповіту було допущено порушення вимог закону щодо форми і порядку його складення та посвідчення. Під час складання заповіту було дотримано всі вимоги закону щодо його змісту та форми, волевиявлення ОСОБА_11 було вільним та відповідало його внутрішній волі, позивач доказів на підтвердження протилежного не надав. 
Колегія суддів погоджується з такою позицією суду першої інстанції з огляду на таке.
Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 уклали шлюб 05.11.1955р., вони є батьками ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 і ОСОБА_9 
ОСОБА_10 і ОСОБА_14 одружились ІНФОРМАЦІЯ_2 , після реєстрації шлюбу обоє мають прізвище ОСОБА_15 . ОСОБА_10 є батьком ОСОБА_1 і ОСОБА_5 .
Згідно пенсійної справи ОСОБА_11 , погосподарської книги Керницької сільської ради Городоцького р-ну Львівської обл. за 1986-1990р.р., копії витягів з погосподарської книги Керницької сільської ради Городоцького р-ну Львівської обл. за 1991-1995р.р., ОСОБА_11 був членом колгоспу «Зоря» та голова колгоспного двору. З ОСОБА_11 проживали: дружина ОСОБА_12 та син ОСОБА_3 .
ОСОБА_3 вибув із колгоспного двору 01.07.1987р., дочка ОСОБА_8 , - ІНФОРМАЦІЯ_3 ; син ОСОБА_10 , - 24.11.1989р.
Станом на 1991-1995р.р. у колгоспному дворі проживали тільки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
Згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 21.03.1999р. житловий будинок АДРЕСА_2 . належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_11 .
Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.
Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:
а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);
б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.
Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.
Статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_10 спадщину прийняли його дружина – ОСОБА_6 і діти – ОСОБА_1 і ОСОБА_5 .
Виходячи з аналізу наведених норм та врахувавши, що відповідно до статей 120, 123 ЦК УPCP розмір часток усіх членів колгоспного двору ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 становив по 1/3 частині суд першої інстанції правильно визнав за ОСОБА_1 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 право власності на 1/9 ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_1 ., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кожним.
Що стосується зустрічного позову про визнання недійсним заповіту складеного 10.08.2015р. від імені ОСОБА_11 на ім`я ОСОБА_3 , що посвідчений Керницькою сільською радою Городоцького р-ну Львівської обл. та зареєстрований 10.08.2015р. за № 31 , то слід вказати наступне.
Згідно ч.ч. 1, 2, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 .
Згідно заповіту від 10.08.2015 року посвідченого головою Керницької сільської ради Городоцького р-ну Львівської обл. та зареєстрованого 10.08.2015р. за № 31 ОСОБА_11 усе майно, яке належатиме йому і на яке за законом матиме право заповів синові ОСОБА_3 .
У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.
Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.
Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Із змісту наведених норм права вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
У частині другій та четвертій статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.
Під час розгляду справи позивачем за зустрічним позовом не наведено та не обґрунтовано підстав недійсності заповіту, складеного 10.08.2015 року на ім`я  ОСОБА_3 .
Ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 06.06.2017 року у справі призначено посмертну судово-почеркознавчу експертизу.
Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 3268 від 02.10.2017р. підписи від імені ОСОБА_11 у примірнику заповіту від 10.08.2015р. та від 10.09.2013р. виконані однією особою, а підписи від його ж імені у примірниках заповітів від 10.08.2015р., 25.03.2008р. і 22.09.2014р. виконані різними особами.
Допитана в суді судовий експерт ОСОБА_16 пояснила, що не може категорично висловитися про те, належить чи не належить підпис на зразку заповіту від 10.08.2015р. Устрицькому С.І.
Голова Керницької сільської ради Львівської обл. ОСОБА_17 , як свідок, показав, що 10.08.2015р. ОСОБА_11 , в сільській раді, свідомо, з власної волі, склав заповіт на сина ОСОБА_3 , особисто підписав такий, що ним посвідчено означений заповіт та зареєстровано в реєстрі за № 31.
Суд першої інстанції відповідно до вимог статей 12, 13, 80, 81 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту, що при складенні і посвідченні заповіту було допущено порушення вимог закону щодо форми і порядку його складення та посвідчення та факт відсутності вільного волевиявлення заповідача.
Доказів щодо недостовірності підпису та запису на заповіті та його належності заповідачу, на чому наполягає апелянт, стороною апелянта не представлено.
Доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, зробленого судом першої інстанції.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :
апеляційні скарги представника  ОСОБА_1 – адвоката Зарічного Івана Ярославовича,  ОСОБА_3   – залишити без задоволення.
Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 04 грудня 2019 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 06.10.2020 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.