Постанова
Іменем України
 
02 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 165/2346/17
провадження № 61-43318св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 23 квітня 2018 року  в складі судді Василюка А. В. та постанову Апеляційного суду Волинської області від 12 липня 2018 року в складі колегії суддів: Здрилюк О. І.,             Карпук А. К., Бовчалюк З. А.,
ВСТАНОВИВ:
Зміст позовних вимог
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання недійсними додаткових угод до договору про іпотечний кредит та стягнення безпідставно отриманих коштів по іпотечному кредиту.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 16 жовтня 2007 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір про іпотечний кредит  № VONVG40000000741, згідно умов якого вона отримала кредит у розмірі 56 775,00 грн з цільовим використанням - для придбання квартири.
16 жовтня 2007 року вона придбала квартиру, а 22 серпня 2008 року банк на підставі укладеної із нею додаткової угоди, конвертував заборгованість за кредитним договором у розмірі 56 934,53 грн, в іноземну валюту (долари США). З того часу її заборгованість обліковувалась у іноземній валюті в сумі 12 350,22 дол. США.
Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 23 грудня 2009 року у справі № 2-1220-2009 з неї стягнуто на користь банку усю суму заборгованості за договором про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року, нараховану станом на 22 липня 2009 року.
В межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого Нововолинським міським судом Волинської області, вона виконувала рішення суду і на погашення заборгованості сплатила                       227 736,47 грн (з урахуванням стягнутих банком без її згоди із зарплатного рахунку коштів у сумі 45 624,11 грн).
ОСОБА_1  зазначала, що відповідач всупереч нормам закону та умовам договору змінював черговість погашення боргу, унаслідок чого заборгованість не зменшувалася, а збільшувалась. Кошти скеровувалися на сплату не передбаченої договором комісії у розмірі 2 651,58 дол. США, що становить 26 140,85 грн, на погашення іншого кредитного договору                       № VONVG50000000741 у розмірі 4 158,82 дол. США, що становить                             31 157,86 грн, на сплату безпідставно нарахованої заборгованості за відсотками та пені.
Відповідач уклав із нею додаткові угоди до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року, а саме: 12 жовтня 2012 року - про видачу кредиту                в сумі 14 341,72 дол. США, 05 серпня 2013 року - про видачу кредиту              в сумі 14 819,37 дол. США та 07 серпня 2013 року - про видачу кредиту                 в сумі 14 863,33 дол. США під виглядом реструктуризації заборгованості. Проте, фактично, ПАТ КБ «ПриватБанк» збільшив суму іпотечного кредиту на 2 513,11 дол. США.
Позивач вважала, що, укладаючи додаткові угоди, відповідач ввів її                        в оману. Іпотечний кредит 16 жовтня 2007 року вона отримала                                  у національній валюті, який повністю використано за цільовим призначенням для придбання житла. Вона не зверталася до банку про видачу додаткових сум кредиту, оскільки їх не потребувала. Відповідно до додаткових угод вона кошти не отримувала і ними не користувалася.
Наголошувала, що на час виникнення спірних правовідносин згідно                        з статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» заборонялось надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України.
Враховуючи викладене, з урахуванням уточненої позовної заяви від 23 січня 2018 року, ОСОБА_1 просила суд: 
визнати недійсними додаткові угоди від 12 жовтня 2012 року, від                  05 серпня 2013 року та від 07 серпня 2013 року до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року №VONVG40000000741 та стягнути                             з відповідача на її користь отримані доходи у вигляді відсотків у сумі                     1 714,73 дол. США, що на час стягнення еквівалентно 49 504,25 грн;
стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» безпідставно отримані комісійні в сумі 2 651,58 дол. США, що на час стягнення еквівалентно 76 551,11 грн;
стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» кошти, використані банком на погашення іншого кредиту в сумі 4 158,82 дол. США, що на час стягнення еквівалентно 120 065,13 грн;
стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» безпідставно списані з її рахунку кошти у сумі 45 624,11 грн і пеню в сумі 20 090,33 грн;
вирішити питання про розподіл судових витрат.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 23 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Волинської області від 12 липня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не довела, у чому полягає обман під час укладення додаткових угод до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року. Підписання і подальше виконання умов договору свідчить про волевиявлення позивача та                         є підтвердженням її повного усвідомлення наслідків укладених нею додаткових угод до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року.
Сторони і після ухвалення судового рішення не позбавлені можливості дійти згоди щодо погашення кредиту в обумовлений ними спосіб. При цьому укладення додаткових угод до договору після ухвалення судового рішення і є тим узгодженим сторонами способом погашення кредитної заборгованості.
Посилання позивача на норму частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу визнання недійсними додаткових угод суди вважали безпідставними, оскільки нові кредити в іноземній валюті позивачу не надавалися. Цими додатковими угодами лише у новій редакції викладено пункт 8.1 договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року з урахуванням його редакції відповідно до додаткової угоди від 22 серпня 2008 року про конвертацію заборгованості у долари США.
Суди вважали, що аргументи позивача щодо неправильного, на її думку, зарахування банком коштів, внесених нею у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором не може бути підставою для визнання недійсними оспорюваних нею додаткових угод до кредитного договору.
Суди не встановили порушення прав та інтересів позивача ОСОБА_1 ,             а вона не довела те, що укладені з банком додаткові угоди до договору про іпотечний кредит суперечать нормам ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та інших норм законодавства. Тому суди дійшли висновку про відсутність підстав для визнання недійсними оспорюваних додаткових угод та, як наслідок, стягнення з банку на її користь коштів.
Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги
У серпні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не перевірив законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та не надав оцінки усім доводам апеляційної скарги, обмежившись лише розглядом правомірності відмови суду у визнанні недійсними додаткових угод від               12 жовтня 2012 року, від 05 серпня 2013 року та від 07 серпня 2013 року.
ОСОБА_1 зазначає, що вона сплатила усю суму заборгованості                     16 липня 2013 року, що підтверджується відповідними квитанціями. Проте суди не надали цим доказам належної оцінки та не співставили їх з інформацією банку.
Відмовляючи у стягненні безпідставно отриманої комісії (винагороди за резервування ресурсів), суд першої інстанції не з`ясував, що таке резервування ресурсів і чи здійснювалось банком фактично таке резервування, не врахував, що резервування ресурсів для відшкодування можливих втрат від здійснення банківської операції не є послугою, яка надається клієнту, тому за неї не може встановлюватись плата.
Нарахування комісії після зміни банком строку виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, шляхом звернення до суду про стягнення усієї заборгованості, безпідставне. Тому суд необґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні вимоги про стягнення з банку безпідставно отриманої комісії у сумі 2 651,58 дол. США, що на час стягнення еквівалентно 76 551,11 грн. 
Суд помилково вважав законним самовільне скеровування банком внесених позивачем коштів на погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит на погашення іншого кредитного договору                                   № VONVG50000000741 від 16 жовтня 2007 року, отриманого на поточні потреби, не звернувши уваги на те, що це різні кредитні договори за класифікацією та обліком. Позивач не надавала банку права змінювати призначення цих коштів. Вона, виконуючи рішення суду, сплачувала кошти, які вносила в касу банку для конвертації, а вони підлягали зарахуванню відповідно до цільового призначення: на погашення договору про іпотечний кредит № VONVG40000000741. 
Вирішуючи питання про правомірність списання коштів з зарплатного рахунку суд помилково вважав, що списання відбувалось правомірно, оскільки позивач  надала на це згоду у пункті 2.2.5 договору про іпотечний кредит в редакції додаткової угоди до цього договору від 22 серпня                 2008 року, не застосувавши друге речення цього пункту, яким передбачено, що списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку, тобто без врахування норми статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні».
Розпорядження про списання коштів банку позивач не надавала, у договорі про іпотечний кредит не вказано рахунок, з якого доручено списувати кошти на виконання зобов`язань за договором, тому списання здійснювалось банком безпідставно. Таким чином, суд необґрунтовано відмовив                        у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача безпідставно списаних               з її рахунку коштів у сумі 45 624,11 грн і пені в сумі 20 090,33 грн. 
Апеляційний суд не усунув ці порушення, не навів будь-яких мотивів відхилення відповідних доводів апеляційної скарги. 
Суди не надали належної оцінки спірним додатковим угодам, не визначили чи відповідають вони вимогам частини дванадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо реструктуризації заборгованості і чи дійсно спрямовані на створення сприятливіших умов порівняно з умовами кредитного договору для створення реальної можливості боржнику погасити борг. Умови спірних додаткових угод не відповідають передбаченим вказаної нормою вимогам, а відповідач збільшив суму кредиту і кредитні кошти скерував на погашення комісій, відсотків за користування кредитом.
Позивач вважає, що додаткові угоди від 12 жовтня 2012 року, від 05 серпня 2013 року, від 07 серпня 2013 року до договору про іпотечний кредит                   від 16 жовтня 2007 року укладені внаслідок обману, не спрямовані на реальне настання правових наслідків, оскільки відповідач під виглядом реструктуризації здійснював видачу кредиту, погіршував умови повернення кредиту, і цим порушив норми законодавства, якими врегульовані питання реструктуризації кредитів та щодо видачі кредиту фізичній особі в іноземній валюті.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У листопаді 2018 року на адресу суду від АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на касаційну скаргу. У відзиві банк зазначає про необґрунтованість доводів касаційної скарги, тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Крім того, банк зазначає, що 16 жовтня 2007 року між сторонами було укладено два кредитні договори № VONVG40000000741 (основний кредит)                      і № VONVG50000000741 (кредит на початковий внесок). В подальшому в ці договори згідно з додатковими угодами внесено зміни, зокрема: змінено валюту кредитування, погоджено графіки платежів, відкрито один спільний рахунок для зарахування коштів за вказаними кредитними договорами та проведено реструктуризацію боргу. Згідно з пунктом 7.2 кредитного договору від 16 жовтня 2007 року № VONVG50000000741, в початковій його редакції, кошти, які надходили на погашення кредиту розподілялись на погашення заборгованості за кредитом на початковий внесок (за договором № VONVG50000000741), а в другу чергу на погашення заборгованості за основним кредитом (за договором № VONVG40000000741). Тому, банк правомірно розподіляв кошти, які надходили на рахунок на погашення кредитної заборгованості за договором № VONVG50000000741.
Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 23 грудня 2009 року у справі № 2-1220-2009 є недопустимим доказом у цій справі, оскільки цим рішенням стягнуто заборгованість, а обставини щодо виконання зобов`язань позивачем перед банком чи припинення дію кредитного договору не були предметом судового розгляду.
Позивач не довела факту введення її в оману банком, а також у чому ж проявляється обман при укладенні додаткових угод до кредитного договору.
Винагорода у розмірі трьох відсотків річних за резервування ресурсів, яка обліковувалась банком як комісія, нарахована обґрунтовано, оскільки це передбачено умовами кредитного договору.
Банк не набув безпідставно грошові кошти позивача, усі грошові кошти зараховувались відповідно до умов кредитного договору з подальшими його змінами.
Доводи позивача про безпідставне списання коштів із її рахунку                              є необґрунтованими, оскільки згідно з пунктом 3.2.5 кредитного договору вона доручила банку вчиняти такі дії.
Доводи особи, яка подала відповідь відзив
У листопаді 2018 року від ОСОБА_1 надійшло заперечення на відзив АТ КБ «ПриватБанк», в якому вона зазначає про безпідставність доводів банку.
Аргументи банку про укладення 16 жовтня 2007 року двох кредитних договорів № VONVG40000000741 (основний кредит) і № VONVG50000000741 (кредит на початковий внесок) є помилковими, оскільки останній кредитний договір укладено на поточні потреби. Ці кредитні договори різні за класифікацією та обліком, мають різні умови, тому не можуть бути ототожнені та вважатись такими, що доповнюють одне одного. Класифікації кредитних договорів як «основний договір» та «на початковий внесок» планом рахунків не передбачено.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано справу із суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Суди встановили, що між сторонами 16 жовтня 2007 року було укладено договір про іпотечний кредит № VONVG40000000741 на суму 56 775,00 грн зі сплатою 15 відсотків річних за користування кредитом, а також інших платежів у порядку, на умовах та в строки, визначені договором. Кредит надавався строком погашення не пізніше 16 жовтня 2035 року на придбання у власність квартири з метою постійного проживання за договором купівлі-продажу від 16 жовтня 2007 року № 4962, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
22 серпня 2008 року за заявою позивача сторонами укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року                            № VONVG40000000741, відповідно до якої цей договір було викладено у новій редакції, у тому числі пункт 8.1 щодо валюти надання кредиту та його розміру - 12 350,22 дол. США. Ця додаткова угода позивачем не оспорюється.
У подальшому між  ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено додаткові угоди до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року № VONVG40000000741, зокрема: 12 жовтня 2012 року, 05 серпня 2013 року та 07 серпня 2013 року, що є невід`ємними частинами кредитного договору, якими сторонами узгоджено розмір кредитної заборгованості, викладено у новій редакції пункт 8.1 кредитного договору, визначено новий графік погашення кредиту.
Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 23 грудня 2009 року у справі № 2-1220-2009 з ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за договором про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року, нараховану станом на 22 липня 2009 року, заборгованість загальному розмірі 93 885,71 грн, в тому числі: заборгованість за кредитом - 91 014,90 грн, заборгованість за відсотками - 1 276,46 грн, комісія - 1 586,46, пеня - 7,89 грн.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (статті 6, 627 ЦК України).
Відповідно до статті 1054 цього Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі                         і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 541/2246/16-ц (провадження № 61-18545св18) зроблено висновок по застосуванню статей 638, 651, 653, 654 ЦК України та вказано, що «зміна договору за згодою сторін є правочином, спрямованим на зміну цивільних прав та обов`язків. Під формою зміни договору розуміється форма правочину, на підставі якого відбувається зміна договору. Зміна договору призводить до зміни зобов`язання в частині, зокрема, предмета, місця, строків виконання. У разі зміни договору за взаємною згодою сторін зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору і втіленні такої зміни в належну форму».
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі                     № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».
Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваної додаткової угоди) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваної додаткової угоди) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі               № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункту 4 частини третьої статті 18 Закону).
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З наданих позивачем доказів апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що вона не довела у чому полягає обман під час укладення між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» оспорених додаткових угод до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року.
Апеляційний суд правильно вважав, що підписання і подальше виконання умов договору свідчить про волевиявлення позивача та є підтвердженням її повного усвідомлення наслідків укладених нею додаткових угод до договору.
Сторони і після ухвалення судового рішення не позбавлені можливості дійти згоди щодо погашення кредиту в обумовлений ними спосіб. При цьому укладення оскаржуваних додаткових угод до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року після ухвалення судового рішення і є тим узгодженим сторонами способом подальшого погашення кредитної заборгованості.
Посилання ОСОБА_1 на порушення банком норм Закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу визнання недійсними додаткових угод є необґрунтованими, оскільки відповідач не надавав позивачу нові кредити в іноземній валюті, а зміст додаткових угод такої умови не містять. Оспорюваними додатковими угодами лише викладено у новій редакції пункт 8.1 договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року із урахуванням його редакції згідно з додатковою угодою від 22 серпня                2008 року про конвертацію заборгованості у долари США.
За таких обставин рішення судів попередніх інстанцій в частині вимог про визнання недійсними додаткових угод від 12 жовтня 2012 року, від                      05 серпня 2013 року та від 07 серпня 2013 року до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року №VONVG40000000741, укладених між ОСОБА_1 і ПАТ КБ «ПриватБанк», та стягнення з ПАТ КБ на користь ОСОБА_1 коштів, отриманих у вигляді процентів за додатковими угодами у сумі 1 714,73 дол. США, що на час стягнення еквівалентно                    49 504,25 грн, є обґрунтованими, а тому скасуванню не підлягають.
Водночас колегія суддів не погоджується з висновком судів попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення               з ПАТ КБ «ПриватБанк» безпідставно отриманих: комісії; коштів; використаних банком на погашення іншого кредиту; коштів, безпідставно списаних з рахунку позивача і пені.
Суд апеляційної інстанції, погоджуючись з рішенням суду першої інстанції            в частині відмови у задоволенні зазначеної частини позовних вимог    ОСОБА_1 , вказав, що вони є похідними від вимог про визнання недійсними додаткових угод від 12 жовтня 2012 року, від 05 серпня                  2013 року та від 07 серпня 2013 року до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року №VONVG40000000741, укладених між ОСОБА_1             і ПАТ КБ «ПриватБанк».
Проте позивач, вимагаючи повернення безпідставно отриманих коштів, вказувала, що частина цих коштів, внесено нею після ухвалення рішення  Нововолинським міським судом Волинської області від 23 грудня 2009 року у справі № 2-1220-2009 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми заборгованості за договором про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року, нараховану станом на 22 липня 2009 року, і до дня укладення додаткових угод. Тобто вказані додаткові угоди не могли бути підставою для внесення коштів у касу ПАТ КБ «ПриватБанк у зазначений період. 
Вказавши, що позовні вимоги про стягнення як безпідставно отриманих коштів, внесених позивачем на погашення кредиту і виконання рішення суду, є похідними від вимоги про визнання недійсними оспорених додаткових угод до кредитного договору, апеляційний суд фактично не переглянув в повному обсязі рішення суду першої інстанції, висновки якого зводились до необґрунтованості цієї частини.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суду апеляційної інстанції, додержуючись вимог наведеної норми процесуального права, з врахуванням доводів апеляційної скарги, належало з`ясувати, які суми коштів із тих, що пред`явлені до стягнення позивачем              у справі, сплачені нею у період між днем набрання законної сили рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 23 грудня 2009 року у справі № 2-1220-2009 та днем укладення першої із додаткових угод, перевірити законність отримання банком цих коштів та наявність підстав для їх стягнення на користь позивача як безпідставно набутих. Крім цього, суд апеляційної інстанції не з'ясував правову природу нарахованої банком комісії, на оплату якої позивачем вносились кошти, не перевірив законність набуття відповідачем цих коштів.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту                   є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті               11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини                            і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок,                є нікчемним. Положення спірного кредитного договору                                            № PLRPGK0000000002 від 28 травня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору,                          а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня                 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року».
Суд касаційної існтанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України (в редакцій, чинній станом на 07 лютого 2020 року) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України).
Відповідно до статті 411 ЦПК України (в редакцій, чинній станом на 07 лютого 2020 року) підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення судів попередніх інстанцій в частині позовних вимог про визнання недійсними додаткових угод від 12 жовтня 2012 року, від 05 серпня                  2013 року та від 07 серпня 2013 року до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року №VONVG40000000741 та стягнення з ПАТ КБ на користь ОСОБА_1 коштів, отриманих у вигляді процентів за додатковими угодами у сумі 1 714,73 дол. США, що на час стягнення еквівалентно 49 504,25 грн, ухвалені з порушенням норм процесуального                 і матеріально права, тому ці рішення у вказаній частині належить залишити без змін.
Водночас оскаржена постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» безпідставно отриманих: комісії, коштів, використаних банком на погашення іншого кредиту, коштів, безпідставно списаних з рахунку позивача і пені, увалена з порушенням норм процесуального права, що є підставою для скасування цього судового рішення з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Керуючись статтями 400, 410, 411 (в редакції, чинній станом на 07 лютого                 2020 року), 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 23 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 12 липня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1  до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними додаткових угод від 12 жовтня 2012 року, від                       05 серпня 2013 року та від 07 серпня 2013 року до договору про іпотечний кредит від 16 жовтня 2007 року №VONVG40000000741, та стягнення коштів, отриманих у вигляді відсотків за додатковими угодами у сумі 1 714,73 дол. США, що на час стягнення еквівалентно 49 504,25 грн, залишити без змін.
Постанову Апеляційного суду Волинської області від 12 липня 2018 року               в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно отриманої комісії в сумі 2 651,58 дол. США, що на час стягнення еквівалентно 76 551,11 грн, коштів, використаних банком на погашення іншого кредиту в сумі 4 158,82 дол. США, що на час стягнення еквівалентно 120 065,13 грн, коштів безпідставно списаних з рахунку позивача у сумі 45 624,11 грн та пені в сумі 20 090,33 грн скасувати, справу               в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Апеляційного суду Волинської області від 12 липня 2018 року у скасованій частині втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. І. Крат	
 	 	
Судді:	Н. О. Антоненко	
 	 	
 	І. О. Дундар   Є. В. Краснощоков	
 	  М. М. Русинчук