Постанова
Іменем України
30 листопада 2020 року              
 
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/13282/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 ,
 
на рішення Оболонського районного суду м. Києва
 
в складі судді Майбоженко А.М.
 
від 28 липня 2020 року
 
у справі №756/5142/19 Оболонського районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_1 
 
до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка дії в своїх інтересах, та інтересах малолітньої ОСОБА_7 ,
 
треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, 
 
про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
 
                                                В С Т А Н О В И В: 
 
В квітні 2019 року ОСОБА_4 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом про визнання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та малолітньої ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Позов мотивовано тим, що позивач є наймачем квартири АДРЕСА_1 . Дана квартира на підставі ордеру від 04.04.1973 була надана ОСОБА_8 (батьку позивача), а також членам його родини                  ОСОБА_9 (дружина), ОСОБА_1 (син, позивач), ОСОБА_10 (донька),            ОСОБА_11 (донька), виданому згідно рішення виконавчого комітету Подільської районної ради від 06.03.1973 №150.
Згідно рішення №199 від 29.05.1989 виконавчим комітетом було прийнято рішення про переведення особового рахунку в даній квартирі на сестру позивача ОСОБА_12 у зв`язку з випискою на інше місце проживання власника особового рахунку ОСОБА_8 .
Вказував, що на час подання даної позовної заяви із зазначених в ордері осіб проживає лише позивач. Також в квартирі зареєстровані інші особи - відповідачі у справі, які відсутні за місцем реєстрації понад шість місяців без поважних причин, не сплачують комунальні платежі, не цікавляться квартирою, вона вільна від їх речей. Зокрема, відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не проживають в квартирі з 2007 року, а відповідач ОСОБА_3 в квартирі не проживає з 2017 року. Щодо дитини ОСОБА_7 , то вона зареєстрована в квартирі, але від народження (2015 рік) в квартирі не проживала. 
Також в обґрунтування позовних вимог зазначив, що перешкод у користуванні квартирою ні він, ні інші члени сім'ї відповідачм не чинили, що підтверджується листом Оболонського УП ГУНП в м. Києві від 18.03.2019.
Вважав, що за таких обставин наявні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Відповідачі позов не визнали та подали відзиви на позовну заяву.
Відповідач ОСОБА_4 в обґрунтування своїх заперечень проти позову посилався на те, що позивач є батьком відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . В спірній квартирі проживали позивач з дружиною ОСОБА_8 , його сестра ОСОБА_13 з чоловіком ОСОБА_3 , племінниця позивача ОСОБА_6 з родиною та діти позивача:            ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . Після розірвання шлюбу з ОСОБА_8 позивач знову одружився, після чого у нього почали часто виникати сварки з сестрою ОСОБА_12 . Батьки позивача - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 намагались владнати конфлікт, надавали кошти позивачу для придбання іншого житла, подарували будинок у Таращанському районі Київської області. В подальшому, після смерті ОСОБА_12 позивач змінив замки на вхідних дверях квартири, припинивши цим доступ відповідачів до спірної квартири. 
Вказував, що з лютого 2018 року він має робочу візу в Канаді, де працює і тому з поважних причин відсутній за місцем реєстрації. Крім того, додав, що спірна квартира є його єдиним місцем проживання, у зв`язку з чим право на житло підлягає безумовному захисту.
Відповідач ОСОБА_5 просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що вона є донькою позивача. Після розірвання шлюбу між батьками, вона, будучи неповнолітньою переїхала проживати до батьків матері. Це було погоджено усною домовленістю між батьками, за якою також батько зобов`язався забезпечити її - доньку місцем реєстрації та правом на приватизацію належної їй частки квартири, у зв`язку з чим мати ніколи не зверталась до суду з позовом до позивача про стягнення аліментів. В 2007-2008 року відповідач постійно проживала у спірній квартирі, займаючи прохідну кімнату. У 2012 році вона вийшла заміж, а в 2013 році народила доньку ОСОБА_14 . Молодому подружжю проживати у прохідній кімнаті не представлялось можливим. Крім того, сестра батька - ОСОБА_12 зловживала алкогольними напоями, утримувала сім котів, у зв`язку з цим вони переїхали жити до матері. Після розірвання шлюбу з чоловіком вона залишилась проживати у матері, оскільки умови проживання за місцем реєстрації були незадовільними, а відносини з новою дружиною батька не склались. У неї завжди були від квартири ключі, комунальні послуги оплачував               ОСОБА_3 , якому інші відповідачі передавали свою частку. Після смерті сестри позивача ОСОБА_13 , на початку 2018 року позивач змінив замки на вхідних дверях та припинив доступ відповідачів до квартири. Вважала, що дані обставини є поважними причинами не проживання ОСОБА_5 в квартирі у певний період. Крім того, вказувала, що спірна квартира є її єдиним житлом.
Відповідач ОСОБА_6 , яка діє в своїх интересах, та інтересах малоілтньої доньки ОСОБА_7 , у відзиві на позовну заяву просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування відзиву посилалася на ті ж обставини, що й відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 
Крім того, зазначила, що її вітчим ОСОБА_3 (чоловік сестри позивача ОСОБА_10 ) був зареєстрований у спірній квартирі за згодою її колишнього наймача - дідуся ОСОБА_8 , який також згодом перевів особовий рахунок на її матір -                       ОСОБА_13 . Після одруження вона з чоловіком орендувала житло, оскільки молодій сім`ї з маленькою дитиною не було можливості проживати у спірній квратирі. На початку 2018 року позивач самовільно змінив замки на вхідних дверях, створюючи перешкоди їй та іншим відповідачам у доступі до неї. Вона має намір проживати у спірній квартирі. Вважала, що дані обставини є поважними причинами її відсутності в квартирі.
Відповідач ОСОБА_3 також подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що після отримання першим наймачем іншої квартири - спірну він залишив для своїх дітей позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_12 (сестра позивача). У 1996 році за згодою першого наймача він зареєстрував своє місце проживання у спірній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_1 його дружина - ОСОБА_12 померла. Після її смерті позивач погрожував виселенням і в 2018 році, коли відповідач повернувся до квартири з роботи вхідні замки на дверях були змінені, після чого деякий час відповідач проживав у тещі. Влітку 2018 року його матір - ОСОБА_15 захворіла, перенесла інсульт і для здійснення догляду за нею відповідач переїхав до                  м. Дніпро. Вказував на те, що він сплачував всі комунальні платежі в період з 1996 року по 2017 рік, постійно проживав у вказаній квартирі, не має іншого житла.
Позивачем подано відповіді на відзиви відповідачів, які обґрунтовано тим, що відповідачами не надано доказів створення їм перешкод у проживанні в спірній квартирі, не зафіксовано звернень до правоохоронних органів, позивач сам проживає у спірній квартирі з 2017 року, відповідачі особистого майна в квартирі не мають, комунальні платежі не сплачують. Перешкод у користуванні відповідачем квартирою позивач не здійснює.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 липня 2020 року позов задоволено частково.
Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд неправильно застосував положення              ст. 71 ЖК Української РСР, зазначивши в рішенні, що тягар доказування покладено лише на позивача. На думку позивача, аналіз даної норми розділяє процес доказування та покладає на відповідача обов`язок довести, що не проживання в квартирі обумовлено поважними причинами, а на позивача обов'язок довести, що відповідачі не проживають в квартирі протягом строку, встановленого законом.
 
Судом грубо порушено положення ст. 76, 77, 78, 79, 89 ЦПК України та не надано оцінки всім доказам, наявним у справі.
 
Судом в порушення вимог ч. 4 ст. 265 ЦПК України не зазначено в рішенні про докази, які суд відхилив, та мотиви відхилення таких доказів, не надано мотивовану оцінку кожному аргументу позивача. Зокрема, в рішенні суду не зазначено підстави відхилення таких доказів, як копії квитанцій про оплату комунальних послуг позивачем та договорів, які укладені між позивачем та постачальниками житлово-комунальних послуг. Натомість суд безпідставно взяв до уваги, як доказ, покази свідка зі сторони відповідачів, та критично віднісся до показів свідка зі сторони позивача.
 
Зазначив, що рішення суду не містить жодного обґрунтування щодо не врахування судом доказу у справі - протоколу опитування свідка ОСОБА_16 від 26.03.2019, складеного адвокатом позивача.
 
Судом безпідставно не взято до уваги наданий позивачем лист від 18.03.2019, як доказ того, що відповідачі не зверталися до правоохоронних органів з повідомленнями чи скаргами з приводу здійснення перешкод у користуванні квартирою. Додав, що відповідачі не зверталися до суду з позовом про встановлення порядку користування спірною квартирою чи усунення перешкод у її користуванні.
 
Судом також не взято до уваги, що у кожного із відповідачів є власне житло, в якому вони на даний час і проживають, а отже забезпечені житлом.
 
Вважав, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження поважності причин не проживання відповідачів у квартирі протягом шести місяців, а також доказів, які б підтверджували той факт, що відповідачі не проживають в квартирі тимчасово.
 
Крім того, як на підставу скасування рішення суду, зазначив в апеляційній скарзі обставини на які посилався в позовній заяві.
 
За вказаних обставин просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 липня 2020 року в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити у відповідній частині нове судове рішення, яким задовольнити позовну вимогу про визнання                  ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах, та інтересах малолітньої ОСОБА_7 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
 
Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали відзиви на апеляційну скаргу. Зокрема, відповідач ОСОБА_5 в обґрунтування заперечень проти апеляційної скарги посилалася на те, що житлове законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин не проживання у житловому приміщенні, у зв'язку з чим дане питання вирішується судом в кожному конкретному випадку. Вважала, що суд законно та обґрунтовано прийняв до уваги доводи на які посилалася відповідач у відзиві на позовну заяву, як на поважні причини не проживання у спірній квартирі.
 
Зазначила, що посилання позивача на лист-відповідь від 18.03.2019, згідно змісту якого відповідачі не зверталися до правоохоронних органів із заявами щодо вчинення перешкод у доступі до квартири є такими, що спростовуються матеріалами справи, адже                  ОСОБА_6 зверталася до дільничного інспектора з усною скаргою.
 
Також зазначила, що позивач має будинок, йому батьки подарували квартиру в новобудові. Водночас, позивач не надав доказів наявності у відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві власності житла. Додала, що громадянина ОСОБА_16 ніхто з родини відповідачів не знає, доступ до свого житла та речей не надавали. А під час допиту свідка ОСОБА_17 було встановлено, що остання має постійні довготривалі відрядження і взагалі нікого з відповідачів не знає, в спірній квартирі не бувала, про власників і проживаючих осіб їй нічого не відомо.
 
Відповідач ОСОБА_4 , діючи через свого представника ОСОБА_18 , у своєму відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що суд правомірно визнав перебування ОСОБА_4 в Канаді на підставі робочої візи поважною причиною відсутності за зареєстрованим місцем проживання. А наведені в апеляційні скарзі доводи є надуманими та безпідставними, оскільки позивач не надав доказів, що відповідачі самостійно покинули квартиру, втратили інтерес до неї, не навідуються до квартири без поважних причин
 
Вважав, що суд правомірно не врахував покази свідка ОСОБА_17 (сусідка з квартири №118 ), так як остання постійно за місцем реєстрації не проживає, перебуває постійно у відрядженнях і нікого крім позивача не знає.
 
У своєму відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_6 посилалася на ті ж обставини, що й відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у своїх відзивах. Крім того, зазначила, що у неї з позивачем була переписка, докази чого було долучено до відзиву на позовну заяву, щодо потрапляння до квартири та її відвідування з дозволу позивача. В матеріалах справи є довідка з Оболонського УП ГУНП в м. Києві про те, що                    ОСОБА_6 на особистому прийомі зверталася до дільничного з приводу заміни позивачем замків у вхідних дверях квартири. 
 
Вказувала, що всі договори на оплату комунальних послуг позивач переоформив на себе, а сплачувати за комунальні послуги почав після того як вигнав з квартири відповідача ОСОБА_3 і змінив замок на вхідних дверях.
 
Відповідач ОСОБА_3 та треті особи своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
 
Позивач подав відповіді на відзиви відповідачів, в яких посилався на те, що наведені відповідачами доводи не підтверджені належними доказами.
 
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Спір у даній справі немайновий та не належить до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а відтак розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості позовних вимог в цій частині.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним з наступних підстав.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на підставі ордеру серії Г №205583 від 04.04.1973 була надана ОСОБА_8 (батьку позивача), а також членам його родини               ОСОБА_9 (дружина), ОСОБА_1 (син - позивач), ОСОБА_10 (донька), ОСОБА_11 (донька). Ордер був виданий на підставі рішення виконавчого комітету Подільської районної ради від 06.03.1973 №150.
Згідно рішення №199 від 29.05.1989 виконавчим комітетом Мінської районної ради народних депутатів було прийнято рішення про переведення особового рахунку в даній квартирі на ОСОБА_19 , у зв`язку з випискою на інше місце проживання власника особового рахунку ОСОБА_8 . Зафіксовано склад сім`ї з трьох осіб: ОСОБА_19 , брат ОСОБА_1 (позивач), донька ОСОБА_20 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 померла.
На момент звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом, у спірній квартирі зареєстровані: позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (син позивача), ОСОБА_5 (донька позивача), ОСОБА_6 (племінниця позивача), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (донька ОСОБА_6 ) та ОСОБА_3 (чоловік померлої ОСОБА_12 ).
З 2018 року договори з виробниками, постачальниками житлово-комунальних послуг до спірної квартири укладено з ОСОБА_1 . З моменту укладення договорів про надання житлово-комунальних послуг ОСОБА_1 оплачує такі житлово-комунальні послуги, що підтверджуєтсья копіями квитанцій.
Судом також встановлено, що з 2018 року позивачем змінено замки у вхідних дверях квартири.
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, належним чином оцінивши докази, надані сторонами, застосувавши положення                    ст. 47 Конституції України, ст. 9, 71, 72 ЖК Української РСР, а також врахувавши покази допитаних свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_17 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження не проживання відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах, та інтересах малолітньої ОСОБА_7 , у спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин, а тому відсутні підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом неправильно застосовано положення ст. 71 ЖК Української РСР та безпідставно, на думку скаржника, покладено на позивача тягар доказування поважності причин не проживання відповідачів у спірній квартирі.
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Житлове законодавство не встановлює вичерпного переліку таких поважних причин у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням  фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Дану правову позицію висловлено Верховним Судом в постанові від 28.10.2018 по справі №490/12384/16-ц.
 
З наведеного слідує, що положення статті 71 ЖК Української РСР позивач трактує на власний розсуд, оскільки у даних правовідносинах процесуальний закон покладає саме на позивача обов'язок довести обставини не проживання відповідачів в житловому приміщенні понад встановлені законом строки без поважних причин. А у разі заперечень відповідачів проти таких обставин останні, згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, мають право спростувати ці обставини у визначений законом спосіб. 
 
Доводи апеляційної скарги, що договори на постачання житлово-комунальних послуг укладені з позивачем та оплата останнім житлово-комунальних послуг не є підставою згідно зі статями 71, 72 ЖК Української РСР, для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, тому що не свідчать про втрату інтересу останніх до спірного житла. 
 
Крім того, слід зазначити, що у разі відмови відповідачами компенсувати позивачу витрати на утримання будинку та прибудинкової території, а також на теплопостачання, належним способом захисту є стягнення заборгованості.
 
Також, як правильно зазначено судом в мотивувальній частині рішення, обставини щодо сплати позивачем житлово-комунальних послуг не входять до предмету доказування у даній справі.
 
При цьому, судом враховано, що згідно копій квитанцій, до 2017 року оплату житлово-комунальних послуг здійснював відповідач ОСОБА_3 .
 
З наведеного слідує, що є безпідставними доводи апеляційної скарги щодо не зазначення судом в рішенні мотивів відхилення таких доказів, як копії квитанції про оплату позивачем комунальних послуг та укладення з останнім договорів на постачання житлово-комунальних послуг.
 
З огляду на викладене, не заслуговують на увагу судової колегії доводи апеляційної скарги про не врахування судом листа від 18.03.2019 Оболонського УП ГУНП в                        м. Києві, який, на думку позивача, підтверджує факт відсутності перешкод з його боку щодо користування відповідачами спірною квартирою. Більш того, даний доказ в силу вимог ст. 77 ЦПК України не є належним, оскільки не містить відомості щодо предмета доказування, а саме факт не проживання відповідачів у спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин.
 
З цих же підстав не заслуговують на увагу судової колегії і доводи апеляційної скарги, що відповідачі не зверталися до суду з позовом до позивача про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою.
 
Посилання в апеляційній скарзі, що суд безпідставно взяв до уваги лише покази свідка зі сторони відповідачів - ОСОБА_22 , залишивши поза увагою покази свідка позивача - ОСОБА_17 , колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки мотиви прийняття до уваги показів свідків, допитаних в судовому засіданні, викладено в мотивувальній частині рішення. 
 
До того ж, судом зазначено, що покази свідка ОСОБА_22 узгоджуються з іншими доказами у справі. А за приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів.
 
Доводи апеляційної скарги про не врахування судом протоколу опитування свідка ОСОБА_16 від 26.03.2019, складеного адвокатом позивача, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки даний доказ одержаний з порушенням порядку, встановленого законом, а отже є не допустимим. 
 
Так, порядок виклику та допиту свідка законодавцем визначено в статті 91 ЦПК України, за приписами якої виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім'я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.
 
Водночас, матеріали справи не містять доказів, що позивач, відповідно до вимог ст. 91 ЦПК України, звертався до суду із заявою про виклик свідка ОСОБА_16 .
 
Відтак, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно не взято до уваги протокол опитування свідка ОСОБА_16 від 26.03.2019, який складено адвокатом. А не зазначення судом в рішенні мотивів відхилення такого доказу не призвело до не неправильного вирішення справи в частині позовних вимог до ОСОБА_4 ,                  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка дії в своїх інтересах, та інтересах малолітньої ОСОБА_7 .
 
За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що належні та допустимі докази на підтвердження не проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка дії в своїх інтересах, та інтересах малолітньої ОСОБА_7 без поважних причин  у спірній квартирі більше шести місяців, відсутні.
 
Доводи апеляційної скарги, що судом не враховано наявність у кожного з відповідачів власного житла, з урахуванням зазначених вище фактичних обставин справи та норм права, не спростовують й не можуть бути підставою скасування законного судового рішення, спростовуються сукупністю досліджених при розгляді справи доказів.
 
Фактично докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції, додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні обставин судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.
 
Крім того, за загальним правилом захисту підлягає порушене, не визнане, оспорюване право або інтерес.
 
Звертаючись до суду з позовом позивач не зазначив, яке його право порушено і підлягає захисту. Зокрема, позовна заява не містить обґрунтувань яким чином реєстрація відповідачів у спірній квартирі порушує права позивача.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд не взяв до уваги всі доводи та докази, наведені позивачем, оскільки як зазначає Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод  зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Оскільки апеляційна скарга позивача не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3 , а також рішення суду в цій частині не оскаржувалося відповідачем ОСОБА_3 , колегія суддів у відповідності до вимог                ст. 376 ЦПК України не переглядає рішення суду в цій частині.
 
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог до відповідачів ОСОБА_4 ,, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах, та інтересах малолітньої ОСОБА_7 , є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду в оскаржуваній частині без змін, а скарги без задоволення.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, 
                                                        П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.
 
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 липня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий                                                                                                         О.Ф. Мазурик 
 
Судді                                                                                                                      В.А. Кравець
 
                                                                                                                                Л.Д. Махлай