П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

04 листопада 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/1457/20	
Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
         судді-доповідача –	Кравця О.О.	
судді –	        Домусчі С. Д.	
судді –  за участю секретаря	Коваля М.П. Юрчак М.Р.	
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2020 року по справі № 400/1757/20, прийнятого у складі судді Біоносенка В.В., за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, за участю третіх осіб: Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

06 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, за участю третіх осіб: Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та просив визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо не нарахування та не виплати йому компенсації втрати частини доходів  у зв`язку  несвоєчасністю  пенсійних виплат у період з 01.06.2016 по 30.10.2016, зобов`язати  ГУ ПФУ в Миколаївській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасністю пенсійних виплат за період з 01.06.2016 по 30.10.2016, та стягнути 25000 гривень моральної шкоди.
 Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.06.2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Миколаївській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасністю пенсійних виплат за період з 01.06.2016 р. по 30.10.2016 р.; зобов`язано ГУ ПФУ в Миколаївській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасністю пенсійних виплат за період з 01.06.2016 р. по 30.10.2016 р.; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 84,93 гривень (вісімдесят чотири грн дев`яносто три коп).
Встановлено судовий контроль, поклавши на Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зобов`язання подати протягом двох місяців з моменту набрання законної сили цим рішенням - звіт про виконання судового рішення.
12.08.2020 року на виконання вказаного судового рішення судом видано виконавчі листи.
21.08.2020 року від відповідача надійшов звіт про виконання рішення суду по справі № 400/1457/20.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2020 року прийнято звіт ГУ ПФУ в Миколаївській області про виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.06.2020 року.
Не погоджуючись з ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2020 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, та просив її скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у прийнятті звіту відповідача про виконання рішення та встановити новий строк для подання звіту.
Вимоги апеляційної скарги відповідач обґрунтовує тим, що відповідачем лише зроблено нарахування компенсації втрати частини доходів, проте не здійснено виплату. Отже судове рішення не виконано в повному обсязі.
29.10.2020 року представником Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, подано відзив на апеляційну скаргу, згідно з яким судове рішення суду 1-ої інстанції є законним та обґрунтованим ,а у задоволенні апеляційної скарги –слід відмовити.  
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.124 -127 КАС України, представники сторін  до судового засідання не з`явилися , про причини неявки суд не сповістили, враховуючи вимоги постанови  КМУ №956 від 13.10.2020 року « Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 р. № 641 “Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2” (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029, № 67, ст. 2168; № 78, ст. 2511) ), строк карантину продовжено до 31 грудня  2020 року, відповідно до ст.311 КАС України апеляційний суд продовжує розгляд справи у письмовому провадженні.
Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона  підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно зі статтею   129 Конституції України   суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Відповідно до ч. 2   ст. 14 КАС України       передбачає, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Згідно з вимогами ч.2 ст.17 КАС України ,особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення позову.
Процедура виконання судового рішення , у тому числі встановлення судового контролю  по справі за адміністративним позовом визначаються нормами КАС України.
За приписами підпункту 1 пункту 6   статті 246 КАС України, яка визначає зміст рішення, у разі необхідності у резолютивній частині рішення також вказується про порядок і строк виконання рішення.
Частиною 1 ст.382 КАС України закріплено, що суд,   який ухвалив   судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Законодавець передбачив два варіанти встановлення судового контролю: 1) під час ухвалення рішення по суті спору; 2) після винесення рішення в ході його виконання.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суд наділений правом встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень, при цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.
Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у додатковій постанові від 31.07.2018 року у справі №235/7638/16-а.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Європейська Конвенція про захист  прав людини та основоположних  свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція)  , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР  від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України  є частиною національного законодавства.
Згідно ч.1  ст.6 Конвенції  , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
Право на виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною «права на суд» (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Scordino v. Italy (Скордіно проти  Італії) (no. 1) [ВП], § 196). У іншому випадку, положення статті 6 § 1 будуть позбавлені  ефекту корисної дії (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 34 і 37).
Ефективний  захист  сторони у справі,  а  отже  і  відновлення  справедливості,  передбачає зобов`язання  адміністративних  органів виконувати  рішення  (Hornsby v.  Greece (Горнсбі проти Греції), § 41; Kyrtatos v. Greece (Кіртатос проти Греції), §§ 31-32).    
Хоча,  за  деяких  обставин  виконання  рішення  може  бути  відкладено,  відкладання  рішення  не  повинно  порушувати  право  сторони  на  виконання  рішення (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 35-37).
У цьому розумінні виконання рішення повинно бути повним та вичерпним, а не  частковим  (Matheus v. France (Матецс проти Франції), § 58; Sabin Popescu v. Romania (Sabin  Popescu  проти Франції), §§ 68-76),  і рішення  не  може  не  виконуватись,  бути  позбавлено  юридичної  сили,  або незаконно  відкладено  (Immobiliare Saffi v. Italy (Іммобільяре Саффі проти Італії) [ВП], § 74).
Згідно ст.13 Конвенції  , кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд  при вирішенні справи керується принципом верховенства права,  відповідно до якого зокрема людина,  її права  та  свободи визнаються    найвищими   цінностями   та   визначають   зміст   і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип  з  урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. 
Стаття 13 Конвенції ( 995_004  )  прямо виражає  обов`язок  держави,  передбачений  статтею  1  Конвенції, захищати права людини передусім у  межах  своєї  власної  правової системи.  Таким чином, ця стаття вимагає від держав національного засобу юридичного захисту, який би забезпечував вирішення по суті поданої   за   Конвенцією  "небезпідставної  скарги",  та  надання відповідного відшкодування  (див.  справу  "Кудла  проти   Польщі" (Kudla v. Poland) [GC], N 30210/96, п. 152, ECHR 2000-XI). 
Зміст   зобов`язань   Договірних  держав  за  статтею  13 Конвенції ( 995_004 ) залежить  від  характеру  поданої  заявником скарги; "ефективність" "засобу юридичного захисту" у значенні цієї статті не залежить  від  визначеності  сприятливого  для  заявника результату.  Водночас  засіб  юридичного  захисту,  якого  вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи  його  повторенню  в  подальшому,  або   забезпечує   адекватне відшкодування за те чи інше порушення,  яке вже відбулося.  Навіть якщо якийсь окремий  засіб  юридичного  захисту  сам  по  собі  не задовольняє   вимоги   статті   13,   задоволення  її  вимог  може забезпечуватися   за   допомогою   сукупності  засобів  юридичного захисту,  передбачених  національним  законодавством (див. згадане вище  рішення  у  справі  Кудли,  пп. 157-158; та рішення у справі "Вассерман  проти  Росії"  (N  2)  (Wasserman  v. Russia) (no. 2), N 21071/05, п. 45, від 10 квітня 2008 року).
У  справах  про  невиконання судових  рішень будь-який засіб юридичного захисту,  який дозволяє запобігти  порушенню  шляхом   забезпечення   вчасного   виконання рішення,  є  в  принципі найціннішим.  Однак,  якщо судове рішення винесене проти держави і на  користь  фізичної  особи,  від  такої особи в принципі не слід вимагати використання таких засобів: тягар  виконання  такого  рішення  покладається  головним чином на органи влади,  яким слід використати  всі  засоби,  передбачені  в національній  правовій  системі,  щоб  прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції ( 995_004 ) ( див.п.63-65 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), яке набуло статусу остаточного від 15 січня 2010 року).
Апеляційним судом встановлено, що рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.06.2020 року зобов`язано ГУ ПФУ в Миколаївській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасністю пенсійних виплат за період з 01.06.2016 по 30.10.2016 року.
З копії розрахунку, наданою відповідачем разом із звітом про виконання рішення, вбачається, що пенсійний орган здійснив нарахування компенсації втрати частини доходів позивача у сумі 1569,41 грн (а.с. 138).
Проте, з вказаного розрахунку також вбачається, що сума доплати пенсії, яка підлягає компенсації за рішенням суду складає 4117,39 грн.
Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази нарахування пенсійним органом залишку суми що підлягає компенсації.
Більш того, відповідачем також не надано доказів щодо виплати позивачу належних сум.
Тобто, апеляційний суд вважає, що відповідачем у повному обсязі не виконано рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05.06.2020 року.
Відповідно до  ч. 2 ст.382 КАС України за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Таким чином , у зв`язку з ненаданням жодних доказів та пояснень щодо виконання рішення суду  у повному обсязі апеляційний суд вважає можливим встановити новий строк для подання нового звіту.
Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України ,за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення;
Відповідно до  ст. 317  КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали було неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а відтак, відповідно до ст.ст. 315, ст. 317 КАС України, - оскаржувана ухвала підлягає скасуванню із прийняттям нової про надання нового строку  Головному управлінню Пенсійного фонду України в Миколаївській області подання звіту .
Керуючись ст.8,19, 55,125 Конституції України, ст. 6  Європейської Конвенції про захист  прав людини та основоположних  свобод від 04.11.1950 року, ст. 3,5,12,19,21,250, 272, 274, 292, 308, 311, 312, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2020 року – скасувати. 
Прийняти нову ухвалу :
Встановити новий строк подання звіту  про виконання у повному обсязі рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 червня 2020 року по справі №400/1757/20 та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України подати його до Миколаївського окружного адміністративного суду звіт у 15 денний  строк з моменту набуття законної сили вказаною постановою апеляційного суду  .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання  та може бути, у разі відповідності вимогам ст.328 КАС України, оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом 30-ти днів.

Повне судове рішення складене та підписане 04.11.2020 року.

Головуючий суддя                                                            О.О. Кравець

Суддя                                                                                С.Д. Домусчі

          Суддя                                                                                М.П. Коваль