Постанова
Іменем України
 
18 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 336/7277/17
провадження № 61-16750св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - виконавчий комітет Терсянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_2  та ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 20 серпня 2019 року в складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Кримської О. М.,           Подліянової Г. С.,
ВСТАНОВИВ:
Зміст позовних вимог
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчий комітет Терсянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області (далі - Терсянська сільська рада), про визнання договору дарування та державної реєстрації права власності на земельну ділянку недійсними.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 27 квітня 2000 року                    № 175/103 та державного акта на право приватної власності на землю від             30 травня 2000 року ОСОБА_2 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0503 га на території АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель.
13 вересня 2005 року між ним та його матір`ю ОСОБА_2 укладено договір дарування, згідно з яким вона подарувала позивачу 7/10 часток житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою господарчих та побутових будівель і споруд. Частиною другою пункту 1 договору дарування було передбачено, що житловий будинок, частка якого дарується, знаходиться на земельній ділянці розміром 500 кв. м.
24 квітня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування 3/10 часток цього ж будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також договір дарування 1/2 частки земельної ділянки, площею 0,0503 га, кадастровий номер 231010000000:07:023:0002.
Позивач вважав, що ОСОБА_2 не мала права укладати                                            з ОСОБА_3 договір дарування 1/2 частки земельної ділянки. На його думку, оскільки на час укладання договору дарування 7/10 часток зазначеної земельної ділянки належали йому, а 3/10 часток перейшли до ОСОБА_3 одночасно з укладанням договору дарування 3/10 часток будинку, то наявні підстави для визнання недійсним оспорюваного договору дарування 1/2 часки спірної земельної ділянки.
Зважаючи на викладене з урахуванням заяв про уточнення та доповнення позовних вимог позивач просив суд: 
визнати недійсним договір дарування 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0503 га, кадастровий номер 231010000000:07:023:0002, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений 24 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; 
скасувати державну реєстрацію права власності спірної земельної ділянки, проведені 04 квітня 2014 року та 11 жовтня 2017 року.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від                         06 червня 2018 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при укладанні 13 вересня                 2005 року договору дарування 7/10 часток житлового будинку, питання щодо відчуження земельної ділянки чи іншої частки земельної ділянки не вирішувалось. Оспорений позивачем правочин щодо дарування 1/2 частки земельної ділянки  ОСОБА_3 не порушує його права як власника             7/10 часток житлового будинку, оскільки ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 належну їй на законних підставах частку земельної ділянки, вільну від будівель ОСОБА_1 .
Постановою Запорізького апеляційного суду від 07 листопада 2018 року рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 06 червня             2018 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, для визнання недійсним договору дарування частини земельної ділянки від 24 травня 2015 року, укладеного між відповідачами. Права позивача оспореним правочином не порушено. Крім того, між сторонами було укладено угоду, якою встановлено порядок володіння та користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , підписи сторін на якій були посвідчені нотаріально.
Постановою Верховного Суду від 08 травня 2019 року постанову Запорізького апеляційного суду від 07 листопада 2018 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд, скасовуючи постанову апеляційного суду, зазначив, що апеляційний суд не надав належної оцінки вимогам позивача, а також доводам апеляційної скарги із урахуванням положень статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, оскільки позивач на підставі договору дарування від 13 вересня 2005 року набув право власності на земельну ділянку, на якій розташований подарований будинок (7/10 часток). Апеляційний суд не надав належної оцінки тому, що земельна ділянка, площею 0,0503 га, на АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_2 для будівництва     і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, а тому укладення договору дарування 1/2 частки земельної ділянки, співвласником якої є позивач, безпосередньо впливає на його права.
Крім того, апеляційний суд не з`ясував площу земельної ділянки, на якій розміщена належна позивачу частина житлового будинку та господарських споруд (7/10 часток) та якого розміру земельна ділянка необхідна для обслуговування цієї частини домоволодіння.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 20 серпня 2019 року рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 06 червня 2018 року скасовано.
Позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсним договір дарування 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0503 га, кадастровий номер 231010000000:07:023:0002, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 24 травня             2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Апеляційний суд зазначив, що:
суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача із урахуванням положень статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, оскільки позивач на підставі договору дарування від 13 вересня 2005 року набув право власності на земельну ділянку, на якій розташований подарований будинок (7/10 часток);
поза увагою суду залишилася і та обставина, що спірна земельна ділянка, для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, а тому укладення договору дарування 1/2 частки земельної ділянки, співвласником якої є позивач, безпосередньо впливає на його права. Відповідачі не довели, що розмір земельної ділянки, на якій розташовані належні позивачу 7/10 часток житлового будинку та господарських споруд, та яка необхідна для їх обслуговування, із урахуванням положень статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, є меншим, ніж 1/2 частки спірної земельної ділянки;
висновки суду першої інстанції про те, що 29 серпня 2017 року між сторонами було укладено угоду про поділ земельної ділянки, яку підписано сторонами та справжність підпису на якій посвідчено нотаріально, що свідчить про відсутність порушень прав позивача як власника частини житлового будинку, є помилковими;
суд першої інстанції залишив поза увагою пункт 8 договору дарування від                 13 вересня 2005 року, згідно з яким зміст статті 120 ЗК України сторонам нотаріусом роз`яснено, а тому укладаючи оспорений договір дарування, дарувальник мав би враховувати зміст й наслідки нотаріально посвідченого договору від 13 вересня 2005 року, на підставі якого відбувся перехід прав;
розмір земельної ділянки, що припадає на належні позивачеві 7/10 часток житлового будинку і господарських споруд, у передбаченому законом порядку не визначався, висновки суду першої інстанції про те, що оспорюваним правочином права позивача не порушені, не відповідає фактичним обставинам справи і вимогам закону. До вирішення питання про розмір земельної ділянки, що набув позивач відповідно до вимог статей 120, 125 ЗК України і статті 377 ЦК України із прийняттям у дар 7/10 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, ОСОБА_2 не мала права розпоряджатися 1/2 часткою земельної ділянки, виділеної під будівництво і обслуговування будинку.
У вимозі про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку суд апеляційної інстанції відмовив з тих підстав, що позивач не вказав державного реєстратора як співвідповідача. 
Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг
У вересні 2019 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу,                  в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Касаційна скарга  ОСОБА_2 мотивована тим, що апеляційний суд порушив норми статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, оскільки за договором дарування від 13 вересня 2005 року ОСОБА_1 отримав у дар 7/10 часток житлового будинку. Однак він не укладав з власником земельної ділянки ОСОБА_2 договір дарування чи будь-який інший договір про відчуження на його користь земельної ділянки за адресою будинку. Вказала, що наміру дарувати позивачу 7/10 часток земельної ділянки не мала, а на меншу частку земельної ділянки ОСОБА_1 не погодився.
Вважає, що зайнята будівлями та спорудами ОСОБА_1 земельна ділянка, а також земельна ділянка необхідна для обслуговування цих будівель та споруд разом складають не більше 1/2 частки земельної ділянки, яка належала їй, що підтверджується нотаріально посвідченим планом поділу земельної ділянки, який погоджений ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Тому, на переконання ОСОБА_2 , договір дарування 1/2 частки земельної ділянки від 24 травня 2015 року не порушує права позивача.
Апеляційний суд помилково вважав, що обов`язок доведення того, що розмір земельної ділянки, на якій розташовані належні позивачу 7/10 часток житлового будинку та господарських споруд, та яка необхідна для їх обслуговування, із урахуванням положень статті 377 ЦК України та статті               120 ЗК України, є меншим, ніж 1/2 частки спірної земельної ділянки, зокрема проведення земельної технічної експертизи для визначення розміру земельної ділянки, процесуальним законом покладено на відповідачів.
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду в частині позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити.
На обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 вказує, що апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрацій права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 , проведену     04 квітня 2014 року, та 11 жовтня 2017 року - за ОСОБА_3 , фактично не захистив його порушені права, оскільки визнання договору дарування 1/2 частки спірної земельної ділянки не вирішує питання прав на земельну ділянку.
ОСОБА_3 набула право власності на земельну ділянку на підставі виділення в натурі 1/2 частки земельної ділянки, тобто відповідно до статті 364 ЦК України.
Оскільки правова природа набуття ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку 11 жовтня 2017 року інша, ніж за договором дарування від 24 травня 2015 року, кадастровий номер відрізняється, тому визнання недійсним лише договору дарування не є підставою для скасування проведеної державної реєстрації права власності за нею.
Крім того, у випадку скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, яка проведена на підставі договору дарування                1/2 частки земельної ділянки від 24 травня 2015 року, та на підставі виділення земельної ділянки в натурі, яка проведена 11 жовтня 2017 року, то чинним буде запис про державну реєстрацію права власності на 1/1 частки земельної ділянки, яка проведена 04 квітня 2014 року за ОСОБА_2 . Проте і така реєстрація права власності була вчинена із порушеннями статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, оскільки мала місце вже після укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору дарування 7/10 часток будинковолодіння від 13 вересня 2005 року.
Висновки апеляційного суду щодо неможливості задовольнити позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку через незалучення як співвідповідача державного реєстратора, який вчинив державну реєстрацію, є помилковими, оскільки в цій справі виник спір про право між позивачем та іншими власниками, які зареєстрували за собою право власності.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У жовтні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив та заява                                                ОСОБА_3 , а в листопаді 2019 року та в липні 2020 року - заява та додаткові пояснення ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_1 .                        У відзиві, заявах та додатковому поясненні вказано про необґрунтованість доводів касаційної скарги ОСОБА_1 . Тому, ОСОБА_3 і                 ОСОБА_2 просили залишити в силі рішення суду першої інстанції.
У листопаді 2019 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому зазначено про безпідставність аргументів касаційної скарги.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .
Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 та часткового задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 .
Суди встановили, що 30 травня 2000 року на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 27 квітня 2000 року № 175/103 та державного акта на право приватної власності на землю від 30 травня               2000 року, ОСОБА_2 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0503 га на території АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель.
13 вересня 2005 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 7/10 частки житлового будинку АДРЕСА_1                            з відповідною часткою господарчих та побутових будівель і споруд.
24 квітня 2015 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір дарування 3/10 часток вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також договір дарування 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0503 га кадастровий номер 231010000000:07:023:0002, на якій розташоване спірне домоволодіння.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України (у редакції, яка була чинна на час виникнення у позивача права власності на 7/10 частини будинку) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.
Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України (у редакції на час виникнення у позивача права власності на 7/10 частину будинку) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Наведеними нормами процесуального права саме на позивача покладається обов`язок довести обґрунтованість усіх заявлених вимог, надати належні та допустимі докази на підтвердження підстав позову.
Виходячи з предмету і підстав позову, позивач повинен довести те, що 1/2 частки земельної ділянки, яка не відчужувалась і на яку він претендує, є меншою тієї частини земельної ділянки, яка зайнята належною йому частиною житлового будинку та господарських споруд, і тої, яка необхідна для обслуговування його частини будинковолодіння.
Проте позивач не довів, що площа земельної ділянки, на якій розташовані належні позивачу 7/10 часток житлового будинку та господарських споруд, та розмір земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, із урахуванням положень статті 377 ЦК України, статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладання договору дарування частини житлового будинку від 13 вересня 2005 року) є більшим, ніж 1/2 частки спірної земельної ділянки, яка залишалась після укладення між ОСОБА_2 і                       ОСОБА_3 оспорюваного договору дарування від 24 травня                  2015 року, на яку може претендувати позивач.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні основної позовної вимоги про визнання договору дарування частини земельної ділянки від 24 квітня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , та у задоволенні вимог про скасування державної реєстрації прав власності відповідачів на відповідні частини земельних ділянок задоволенню, які є похідними від вказаної основної вимоги. 
Апеляційний суд помилково виходив з того, що відповідачі не довели факт того, що розмір земельної ділянки, на якій розташовані належні позивачу   7/10 часток житлового будинку та господарських споруд, та яка необхідна для їх обслуговування, із урахуванням положень статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, є меншим, ніж 1/2 частки спірної земельної ділянки, оскільки такі обставини повинен доводити саме позивач.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».
З огляду на те, що у спорі, що розглядається, державний реєстратор не є належним відповідачем, колегія суддів погоджується з доводом касаційної скарги ОСОБА_1 про помилковість висновку суду апеляційної інстанції про необхідність залучення до участі у справі співвідповідачем державного реєстратора.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційних скарг дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. 
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу               ОСОБА_2  необхідно задовольнити, касаційну скаргу ОСОБА_1 - частково, постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, залишити в силі. 
Керуючись статтями 400, 410, 413 (в редакції, чинній станом на 07 лютого                    2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2  задовольнити.
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Запорізького апеляційного суду від 20 серпня 2019 року скасувати.
Рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 06 червня         2018 року залишити в силі.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Запорізького апеляційного суду від 20 серпня 2019 року втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. І. Крат	
 	 	
Судді:	Н. О. Антоненко	
 	 	
 	І. О. Дундар   Є. В. Краснощоков	
 	  М. М. Русинчук