Номер провадження: 22-ц/813/3177/20 
Номер справи місцевого суду: 522/7208/18
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Томашевської К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (за участю третьої особи - органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради) про визначення місця проживання дитини та способу участі батька у її вихованні, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради) про визначення місця проживання дитини та способу участі матері у її вихованні, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Єршової Л.С. 10 жовтня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 (за участю третьої особи - органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради) про визначення місця проживання дитини та способу участі батька у її вихованні (т. 1 а.с. 2-4).
В обгрунтування позову ОСОБА_2  посилалалася на те, що з самого народження доньки вона постійно піклується про неї, власними силами намагається матеріально забезпечити, доглядати та виховувати, а також виконувати всі інші обов`язки, необхідні для належного утримання дитини. Після того, як стосунки батьків погіршились, ОСОБА_2 переїхала з дитиною до власного житла, проте між сторонами існує спір щодо місця проживання доньки. Позивач має можливість створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку доньки, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Позивач проживає у квартирі, де створені всі умови для проживання, виховання та утримання доньки. Таким чином, на думку ОСОБА_2 , проживання доньки разом з матір`ю відповідає інтересам дитини. Разом з тим, позивач не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідача із донькою і готова, зі свого боку, усіма силами сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлена піклування батька.
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та способу участі матері у її вихованні (т. 1 а.с. 46-53).
В обгрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що він з ОСОБА_2 та спільною донькою ОСОБА_3 проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Останнім часом його з дружиною стосунки погіршилися, ОСОБА_2 зібрала речі та без відома та дозволу чоловіка виїхала з дитиною з квартири, в якій вони проживали, а одного разу вимкнула телефон, у зв`язку з чим 14 квітня 2018 року ОСОБА_1 був вимушений звернутися з заявою до поліції, в якій просив прийняти міри стосовно ОСОБА_2 , оскільки вона зникла разом з дитиною, та він не має можливості впевнитися, що його донька здорова, а також бачитися з нею. Після того, як оперативні співробітники провели перевірку, ОСОБА_2 вийшла на зв`язок та повідомила, що проживає з ОСОБА_3 у своєї мами. ОСОБА_1 вважає, що між його дружиною та її мамою дуже напружені стосунки, і їх поведінка може вплинути на психологічний стан дитини. ОСОБА_1 намагався мирним шляхом врегулювати ситуацію, яка склалася, але це йому не вдалося і він був вимушений звернутись до суду з вищезазначеним позовом.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2019 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 з її матір`ю - ОСОБА_2 . У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено (т. 3 а.с. 37-41).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, а зустрічний позв ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що дитина більше прихильна до батька, потребує спілкування з ним, і такого спілкування на даний час для дитини недостатньо (т. 3 а.с. 45-58).
Сторони у справі, відповідно до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України, про час, дату і місце слухання справи 08 грудня 2020 року сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, через обмеження доступу до зали судового засідання Одеського апеляційного суду внаслідок поширення в Україні коронавірусної інфекції COVID-19, не подавали.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді питання про визначення місця проживання дитини, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 12 вересня 2013 року (а.с. 11, т. 1), та ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 16 грудня 2013 року Відділом ДРАЦС у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (а.с. 12, т. 1).
Шлюб між сторонами розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2018 року по справі № 522/7206/18.
Сторонами не заперечувалось, що з кінця вересня 2017 року вони мешкають окремо, та з цього часу дитина проживає з матір`ю за місцем її реєстрації: АДРЕСА_2 . Зазначена квартира є приватною спільною частковою власністю ОСОБА_2 та її матері - ОСОБА_4 (а.с. 99, т. 2). У дитини за місцем її проживання є окрема кімната.
ОСОБА_2 має постійне місце роботи та постійний дохід близько 4000,00 тис. грн. на місяць (а.с. 93, т. 2), як встановлено у судовому засіданні ОСОБА_2 не судима, не зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами.
ОСОБА_1 зареєстрований у 2-кімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 60, т. 1), окрім нього, у зазначеній квартирі також зареєстровані: ОСОБА_5 (колишня дружина ОСОБА_1 ), ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - діти ОСОБА_1 
ОСОБА_1 має постійне місце роботи та постійний дохід близько 6500,00 грн. на місяць (а.с. 59, т. 1), не судимий, не зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами, що підтверджується відповідними довідками.
Фактів аморальної поведінки позивача та відповідача судом не встановлено.
Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 20 липня 2018 року (а.с. 140-141, т. 1) всі питання щодо виховання дитини вирішуються матір`ю ОСОБА_2 , також матір`ю створено належні житлово-побутові умови для проживання дитини, а тому орган опіки та піклування вважав доцільним визначення місця проживання дитини з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .
ОСОБА_1 не погоджувався з вказаним висновком органу опіки та піклування, оскільки останнім не було обстежено його умови проживання, а тільки матері дитини.
Однак, Актом обстеження умов проживання ОСОБА_1 від 19 травня 2020 року, складеним Службою у справах дітей Одеської міської ради, було обстежено умови проживання відповідача та встановлено, що умови проживання, створені для дитини, є задовільними, дитина має окрему кімнату, спальне ліжко, стіл для навчання тощо (т.3 а.с. 87). 
Інших доказів щодо необгрунтованості Висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 20 липня 2018 року ОСОБА_1 не надано.
Також судом встановлено, що дитина, на дату постановлення оскаржуваного рішення, відвідувала Одеський ДНЗ «Ясла-садок» №75 з 18 лютого 2016 року.
Відповідно до характеристик, підписаних вихователями та завідуючим дитячого садка, приводять дитину до садка та забирають додому мати та батько, мати дитини займається вихованням доньки, приділяє багато уваги її фізичному та розумовому розвитку, при цьому батько дитини постійно відвідує доньку у садку, виявляє бажання спілкуватись з дитиною частіше (а.с. 67, т. 1, а.с. 38, т. 2).
Відповідно до відомостей, наданих КУ «Дитяча міська поліклініка №3», ОСОБА_3 перебуває на обліку в зазначеній медичній установі, лікар-педіатр знайома з обома батьками дитини, на останній амбулаторний прийом дитина приходила у супроводі матері (а.с. 69, т. 1).
Як вбачається з матеріалів справи, малолітня ОСОБА_3 займається шахматами та шашками, літературою та акторською майстерністю, на заняття дитину супроводжує матір та бабуся (а.с. 72, 74, т. 2).
Крім того, сторонами до суду надано заяви, в яких сусіди, знайомі сторін, керівники гуртків, які відвідує дитина, одноголосно підтвердили, що сторони належним чином виконують свої батьківські обов`язки (а.с. 62-65, т. 1, а.с. 83-90, т. 2).
Також сторони надали до суду висновки психологів (а.с. 60, 156-194, т. 2), але оскільки вони суперечать один одному, то суд першої інстанції обгрунтовано не визнав ці докази достовірними, оскільки на їх підставі неможливо встановити дійсні обставини справи.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою  статті 7 СК України,  сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до  статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»,  кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої  постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини четвертої  статті 29 ЦК України  місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно з  статтею 141 СК України,  мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до частини першої, другої  статті 161 СК України  якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року  у справі «М. С. проти України»,  заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Матеріалами справи підтверджено, що як мати, так і батько матеріально забезпечені, мають можливість забезпечити нормальний всебічний розвиток дитини. Доказів аморальної поведінки ні матері, ні батька суду не надано. Обидва батьки дбають про дитину та належним чином виконують свої батьківські обов`язки. 
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що мати дитини може створити більш сприятливі умови для проживання дитини, оскільки квартира, у якій станом на час ухвалення рішення проживала дитина, належить позивачці та її матері у рівних частках, а ОСОБА_1 зареєстрований у 2-кімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому, окрім нього, у зазначеній квартирі також зареєстровані: ОСОБА_5 (колишня дружина ОСОБА_1 ), ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - діти ОСОБА_1 . 
Враховуючи викладене, дослідивши питання захисту і безпеки малолітньої ОСОБА_3 з точки зору її здорового розвитку, питання стабільності середовища її існування, врахувавши вік дитини і те, скільки часу і за яких обставин вона вже проживає окремо з матір`ю, суд обгрунтовано вважав, що позов ОСОБА_2 в частині визначення місця проживання дитини підлягав задоволенню.
Визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, розуміючи, що спір стосується чутливої сфери правовідносин, в яких батьки не дійшли спільного рішення, суд у спорі між батьками надає першочергове значення саме найкращим інтересам дитини.
Задовольняючи позов про визначення місця проживання дитини з матір`ю, суд, відповідно, відмовив у задоволенні зустрічного позову про визначення місця проживання дитини з батьком.
Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про визначення порядку та способу участі батька ( ОСОБА_1 ) у вихованні дитини, та позовних вимог ОСОБА_1  про визначення порядку та способу участі матері ( ОСОБА_2 ) у  вихованні дитини, судом зазначено наступне.
Відповідно до  ст. 159 СК України,  якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо) місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що саме той з батьків, права якого на спілкування з дитиною порушуються, має право на звернення до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, тобто, у даному випадку і ОСОБА_2 , і ОСОБА_1 в частині вимог про визначення способу у вихованні дитини звернулись до суду за захистом не своїх прав, а прав протилежної сторони у судовому процесі, що чинним законодавством України не передбачено, а тому ці вимоги не можуть бути задоволені.
Колегія суддів вважає необгрунтованим посилання у апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не було враховано, що дитина більше прихильна до батька, потребує спілкування з ним, і такого спілкування на даний час для дитини недостатньо.
Колегія суддів вважає, що для забезпечення найкращих інтересів дитини вірним буде збереження існуючого на час постановлення оскаржуваного рішення суду порядку проживання дитини, згідно якого дитина проживає разом із матір`ю ОСОБА_2 у належній останній квартирі, відвідує численні секції та творчі гуртки. Також, у 2020 році дитина пішла до першого класу школи, і усі питання щодо навчання дитини вирішуються її матір`ю, ОСОБА_2 , що не спростовано апелянтом.
Що стосується житлових умов сторін, то колегія суддів враховує, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , у якій проживає дитина разом із матір`ю та бабусею, має три кімнати, одна з яких є власною кімнатою ОСОБА_3 , та яка обладнана всім необхідним для дитини. Квартира, у якій проживає ОСОБА_1 , є двокімнатною, у якій зареєстровано чотири особи. Також, з протоколу від 19 травня 2020 року бесіди спеціалістів Служби у справах дітей Одеської міської ради з малолітньою ОСОБА_3 вбачається, що дитина повідомила працівникам служби, що у квартирі батька проживає також жінка на ім`я ОСОБА_11 зі своїм сином.
Таким чином, враховуючи однакову прихильність малолітньої дитини до обох батьків, для забезпечення прав та інтересів дитини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що донька має проживати саме з матір`ю, оскільки остання створила для неї більш сприятливі умови (дитина має окрему кімнату, у якій може проживати сама, обладнану усім необхідним).
Належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 більше прихильна до батька, а не до матері, апелянтом не надано.
Також, якщо апелянт вважає, що спілкування із батьком для дитини недостатньо, останній не позбавлений права звернутися до суду першої інстанції із позовними вимогами про визначення порядку участі у вихованні дитини.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2019 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування  відсутні.  
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 21 грудня 2020 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        О.В. Князюк

                                                       О.М. Таварткіладзе