П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
23 вересня  2020 року                                                                                    місто  Київ
 
                                                                                                               справа № 759/16862/18
                                                                                        провадження №22-ц/824/7320/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -  Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.
 
сторони: 
позивач -  ОСОБА_1 
відповідач - ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна»
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 10 лютого 2020  року, ухвалене у складі судді Коваль О.А., 
у справі за позовом ОСОБА_1   до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія «Україна» про визнання незаконними наказів та протоколів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,- 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У жовтні 2018 року  позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом  до відповідача про  визнання незаконними наказів та протоколів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що  він з жовтня 2009 року був спочатку працівником ЗАТ «Телерадіокомпанія «Україна», яке змінило правову форму на ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна», та займав посаду звукорежисера служби звукорежисерів відділу виробництва технічного департаменту операційної дирекції товариства.
Наказом № 359 від 3 липня 2017 року його трудові відносини з ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна» були припинені з 5 липня 2017 року за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.
Своє звільнення вважає незаконним, оскільки до такого припинення трудових відносин його змусили незаконні дії відповідача, які полягали у порушенні його трудових прав. Зокрема, посилається на те, що  відповідач порушив його права та законні інтереси, коли під час його роботи на посаді звукорежисера в товаристві, адміністрація не створила безпечні і здорові умови праці в товаристві, до 2017 року  не видала наказ про проведення атестації робочих місць за умовами праці, не створила постійно діючу атестаційну комісію. Крім того, посилається на те, що  відповідач порушив його права тим, що  адміністрація товариства  видала незаконний наказ № 30-ОД від 28 березня 2017 року «Про проведення атестації робочих місць за умовами праці», який не відповідає вимогам Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 442 від 1 серпня 1992 року в частині відсутності в постійно діючій комісії з атестації умов праці уповноваженого представника виборного  органу первинної профспілкової організації та відсутності уповноваженої найманими працівниками особи з питань охорони праці,  та створила незаконну постійно діючу атестаційну комісію, яка не відповідає вимогам Порядку в частині відсутності в постійно діючій комісії з атестації уповноваженого представника виборного органу первинної профспілкової організації та відсутності уповноваженої найманими працівниками особи.
Також посилався на те, що  відповідач порушив його права та законні інтереси тим, що  незаконною постійно діючою атестаційною комісією був створений юридично нікчемний Протокол засідання атестаційної комісії з атестації робочих місць за умовами праці в ТОВ «ТРК «Україна» від 30 березня 2017 року, юридична нікчемність та незаконність якого є наслідком незаконного статусу  постійно діючої атестаційної комісії, яка була створена незаконним наказом № 30-ОД від 28 березня 2017 року, який не відповідає вимогам Порядку в частині відсутності в постійно діючій комісії з атестації уповноваженого представника виборного органу первинної профспілкової організації та відсутності уповноваженої найманими працівниками особи. Через це трудовий колектив був позбавлений можливості взаємодіяти з роботодавцем по встановленню факторів і причин виникнення несприятливих умов праці в товаристві. Включення до порядку денного засідання комісії питання  щодо умов праці на робочому місці звукорежисера підтверджує виключну увагу адміністрації до питання цькування  звукорежисера батька-одинка ОСОБА_1 .
Крім того, зазначає, що відповідач порушив його права та інтереси, коли під час його роботи  адміністрація товариства видала незаконний наказ № 33-ОД від 3 квітня 2017 року «Про затвердження результатів проведення атестації робочих місць за умовами праці», який ґрунтується на юридично нікчемному Протоколі засідання атестаційної комісії від 30 березня 2017 року та не відповідає вимогам Порядку в частині відсутності в постійно діючій комісії з атестації уповноваженого представника виборного органу первинної профспілкової організації, відсутності уповноваженої найманими працівниками особи в атестаційній комісії. Крім того, при проведенні в товаристві атестації робочих місць за умовами праці, не було встановлено факторів і причин виникнення несприятливих умов праці та не було проведено санітарно -гігієнічного дослідження факторів виробничого середовища, важкості й напруженості трудового процесу на робочих місцях.
Відповідач порушив права та законні інтереси позивача, коли під час його роботи видав незаконний наказ № 13-ОД «Про створення комісії з перевірки знань з питань охорони праці» від 25 січня 2017 року, який не відповідає вимогам «Типового положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці (НПАОП 0.00-4.12-05)», затвердженого Наказом № 15 Державного комітету України з нагляду за охороною праці від 26 січня 2005 року в частині відсутності в комісії  перевірки знань з питань охорони праці уповноваженого представника виборного органу первинної профспілкової організації, та відсутності уповноваженої найманими працівниками особи з питань охорони праці. За допомогою незаконного Наказу № 13-ОД від 25 січня 2017 року «Про створення комісії з перевірки знань з питань охорони праці», який не відповідає вимогам «Типового положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці» адміністрація створила незаконну постійно діючу комісію з перевірки знань з питань охорони праці в товаристві в частині відсутності в комісії з перевірки знань з питань охорони праці уповноваженого представника виборного органу первинної профспілкової організації, та відсутності  уповноваженої найманими працівниками особи з питань охорони праці.
Крім того,  посилається на юридичну нікчемність та незаконність «Протоколу № 1 зборів трудового колективу, проведених за допомогою електронної пошти» від 12 лютого 2016 року, що є прямим правовим наслідком логічної колізії цього документу та окремої логічної колізії, яка є наслідком його змісту. Вважає неможливим  проведення будь-яких загальних зборів за допомогою електронної пошти, проведення загальних зборів без фізичної наявності на цих зборах трудового колективу, окрім двох осіб, які і поставили свої підписи під цим юридично нікчемним та незаконним документом, який не відповідає дійсності. У протоколі відсутні записи про списки членів трудового колективу та записи про реєстрацію осіб, які мали брати участь у цих загальних зборах.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач  зазначив, що відповідач, використовуючи незаконні накази для  створення видимості законності, незаконно створив умови неможливості виконання  службових обов`язків позивача та змусив його написати заяву про звільнення за угодою сторін, у зв`язку з чим вважає наказ № 359 від 3 липня 2017 року «Про припинення трудового договору (контракту) незаконним і таким, що підлягає скасуванню.
Про незаконність звільнення  свідчить і акт  про порушення посадових обов`язків, в якому адміністрація звинуватила позивача у порушенні ним службових обов`язків, яких на 1 липня 2016 року (дата складання акту) він не підписував і не мав. Службові обов`язки він отримав та підписав 24 листопада 2016 року, що підтверджує нікчемність, фіктивність та незаконність складеного акту. Вся діяльність адміністрації товариства стосовно позивача, батька-одинака, починаючи з липня 2016 року, мала єдину мету - через особисті мотиви звільнити його незаконним способом.
Обґрунтовуючи  поважність причин пропуску строку звернення до суду з таким позовом,  позивач посилається на те, що   копію незаконного наказу № 13-ОД від 25 січня 2017 року «Про створення комісії з перевірки знань з питань охорони праці», копію незаконного наказу № 30-ОД від 28 березня 2017 року «Про проведення атестації робочих місць за умовами праці» та копію незаконного наказу № 33-ОД від 3 квітня 2017 року «Про затвердження результатів проведення атестації робочих місць за умовами праці» він отримав в рамках судового провадження по справі № 759/7444/17 лише у березні 2018 року,  коли відповідач надав відзив, в якому містились копії незаконних наказів. Копія протоколу № 1 зборів трудового колективу, проведених за допомогою електронної пошти від 12 лютого 2016 року, була  надана відповідачем Апеляційному суду м.Києва в рамках апеляційного провадження по справі № 759/7444/17.
Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від  10 лютого 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій  просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким вимоги його задовольнити. Крім того, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, якою поновлено товариству строк для подання доказів.
В апеляційні скарзі  посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема посилається на те, що 10 лютого 2020 року у судовому засіданні суд не обговорив причини пропуску строку звернення до суду. Постановляючи 25 листопада 2019 року ухвалу про поновлення строків для подання відповідачем доказів, суд не встановив обставин, що вказували б на неможливість подання доказів останнім у строк встановлений законом або судом.    Оскільки докази відповідачем були подані з порушенням строків їх подання, ухвала суду є незаконною, такі докази не можуть бути враховані судом, посилання суду на зазначені документи як на підставу для відмови у задоволенні його позову, є незаконним. Крім того, посилався в апеляційній скарзі, що подані відповідачем докази не є належними та допустимими, не відповідають вимогам ст.ст.77, 79 та 80 ЦПК України.
Також посилався на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Зокрема посилається на те, що  оскаржувані ним накази у цій справі, а саме  наказ № 13-ОД від 25 січня 2017 року «Про створення комісії з перевірки знань з питань охорони праці», наказ № 30-ОД від 28 березня 2017 року «Про проведення атестації робочих місць за умовами праці», «Протокол засідання атестаційної комісії з атестації робочих місць за умовами праці в ТОВ «ТРК «Україна» від 30 березня 2017 року він отримав від відповідача  лише 12 грудня 2019 року, а тому оскарження ним цих наказів у межах цієї справи повністю вкладається у термін визначений ст.233 КЗпП України. Апелянт звертає увагу суду, що його позов містить декілька позовних вимог, перебіг позовної давності по яким є різним, суд неправильно ототожнив  їх із датою його звільнення,не навів обґрунтування  по кожній із вимог.
У своєму рішенні суд першої інстанції не надав правову оцінку «Протоколу № 1 зборів трудового колективу, проведеного за допомогою електронної пошти» від 12 лютого 2016 року, який був предметом розгляду у суді. З цим протоколом він ознайомився в апеляційному суді 19 вересня 2018 року, отже саме з цього часу він дізнався про своє порушене право, яке полягає в позбавленні його відповідачем права на обрання уповноваженої найманими працівниками особи з питань охорони праці і, як наслідок, позбавлення його права на безпечні умови праці в рамках законодавства з питань охорони праці.
Надаючи у рішенні оцінку показам свідка ОСОБА_2 , суд першої інстанції перекручує предмет та підстави позову, причину виклику свідка та обставини, які останній підтвердив своїми показами.
Суд першої інстанції  не надав правову оцінку  наказу № 13-ОД від 25 січня 2017 року «Про створення комісії з перевірки знань з питань охорони праці», який не відповідає вимогам матеріального права, зокрема в наказі відсутнє прізвище уповноваженої найманими працівниками особи з питань охорони праці, що не відповідає вимогам ч.2 п.3.9 Типового положення про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці. Накази  про створення  комісії до 2017 року взагалі відповідачем не видавалися. Виданий 23 січня 2017 року наказ був використаний відповідачем як інструмент адміністративного змушування позивача до звільнення, як батька-одинака.
Суд першої інстанції не надав правову оцінку наказу  № 30-ОД від 28 березня 2017 року «Про проведення атестації робочих місць за умовами праці», в якому відсутнє прізвище  уповноваженої найманими працівниками особи з питань охорони праці, що суперечить вимогам п.4 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого Постановою КМУ № 442 від 1 серпня 1992 року. Такий наказ був виданий вперше і був використаний як інструмент адміністративного змушування його до звільнення, як батька - одинака.
Суд першої інстанції не надав правову оцінку «Протоколу засідання атестаційної комісії з атестації робочих місць за умовами праці в ТОВ «ТРК «Україна» від 30 березня 2017 року. Цей протокол був складений не уповноваженою комісією, яка не планувала установлення факторів і причин виникнення несприятливих умов праці. У пікті 2 порядку денного йдеться про розгляд умов праці на робочому місці звукорежисера, що свідчить про персональний незаконний тиск відповідача на позивача.
Суд першої інстанції не надав правову оцінку наказу № 33-од від 3 квітня 2017 року «Про затвердження результатів проведення атестації робочих місць за умовами праці», такий складений по результату роботи незаконної атестаційної комісії, пункт 3 наказу суперечить вимогам ст.450 «Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій із зазначенням строків зберігання документів». Такий наказ був виданий вперше і був використаний як інструмент адміністративного змушування його до звільнення, як батька - одинака. Такий наказ порушує його право на безпечні умови праці.
Також апелянт зазначає про те, що Акт про порушення посадових обов`язків від 1 липня 2016 року є початком незаконного тиску відповідача на позивача як батька-одинака.
Відповідач, видаючи незаконні накази та складаючи незаконні протоколи, утворивши незаконну комісію  перевірки знань з  питань охорони праці та незаконну комісію з атестації робочих місць за умовами праці, адміністративно тиснув на свідомість та фізичний стан позивача, примушуючи його прийняти рішення про звільнення за угодою сторін.
У відзиві на апеляційну скаргу  представник  ТОВ «ТРК «Україна» просить залишити ухвалу Святошинського районного суду м.Києва від 25 листопада 2019 року та рішення Святошинського районного суду м.Києва від 10 лютого 2020 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. У відзиві посилається на те,  ухвала та рішення прийняті без порушень норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник - адвокат  Ляшенко І.І. апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.
Представник відповідача - адвокат Варічева Л.С. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване без змін.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає  задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що  1 вересня 2009 року наказом № 126-к ЗАТ «Телерадіокомпанія «Україна» прийнято на роботу позивача в технічний департамент на посаду звукорежисера служби аудіо і відео монтажу відділу забезпечення ефіру.
3 липня 2017 року ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна» було видано наказ № 359 про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 з 5 липня 2017 року за угодою сторін, згідно з п.1 ст.36 КЗпП України, із зазначенням підстави такого звільнення: заява про звільнення за угодою сторін від 3 липня 2017 року ОСОБА_1 . 
З наказом про звільнення ОСОБА_1 ознайомився 5 липня 2017 року, в цей же день отримав трудову книжку.
З позовом до суду звернувся 24 жовтня 2018 року.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що  позивач звернувся до суду з позовом поза межами встановленого ст.233 КЗпП України місячного строку,  названі позивачем причини пропуску цього строку є неповажними. Також суд першої інстанції  вважав, що доводи позивача в частині його незаконного звільнення згідно з п.1 ст.36 КЗпП України також не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні в належних та допустимих доказах. Позивач, вказуючи на незаконність свого звільнення згідно з п.1 ст.36 КЗпП України зазначає те, що заяву про таке звільнення він написав під тиском відповідача ТОВ «Телерадіокомпанія Україна», проте існування такого тиску під час написання заяви позивачем доведено суду не було та судом не встановлено. При цьому, суд першої інстанції в своєму рішенні зазначив, що  не можна вважати тиском роботодавця на звільнення позивача досягнення між ними згоди на звільнення за угодою сторін,  створення роботодавцем комісії з перевірки знань з питань охорони праці, проведення такої атестації, затвердження результатів атестації, оскільки такі дії роботодавця відповідають нормам Закону, який регулює вказані питання, а саме Закону України «Про охорону праці».
Таки висновки суду першої  інстанції відповідають встановленим судом обставинам та нормам матеріального права.
Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої  відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
За приписами ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізично особою, за якою  працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.
У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.
Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.
Припинення трудового договору за пунктом 1 частині першої статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої  статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість  можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін одо припинення договору за угодою сторін; и була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.
Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України  можуть бути укладені як в письмовій так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстави звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення
Чинним законодавством не передбачено обов`язкової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Така угода була оформлена між сторонами шляхом пропозиції з боку адміністрації товариства,  подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення - 5 липня 2017 року , та згоди відповідача на його звільнення, шляхом видачі відповідного наказу.
Позивачем не доведено, а судом не встановлено, що  заява про звільнення за угодою сторін була подана  внаслідок чинення на позивача  тиску з боку роботодавця.
При цьому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що не можна вважати тиском на звільнення  створення роботодавцем комісії з перевірки знань з питань охорони праці, чи то проведення такої атестації, чи то затвердження результатів такої атестації, оскільки такі дії роботодавця відповідають нормам Закону України «Про охорону праці».
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції не надав правової оцінки оспорюваними  ним наказам, протоколам та акту, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.
Звертаючись до суду з позовом  про визнання незаконним та скасування наказу № 13-ОД від 25 січня 2017 року «Про створення комісії з перевірки знань з питань охорони праці», наказу № 30-ОД від 28 березня 2017 року «Про проведення атестації робочих місць за умовами праці», наказу № 33-ОД від 3 квітня 2017 року «Про затвердження результатів проведення атестації робочих місць за умовами праці», «Протоколу засідання атестаційної комісії з атестації робочих місць за умовами праці в ТОВ «ТРК Україна» від 30 березня 2017 року, «Протоколу № 1 зборів трудового колективу, проведених за допомогою електронної пошти» від 12 лютого 2016 року, акту про порушення посадових обов`язків від 1 липня 2016 року, позивач посилався на те, що  відповідач порушив його права та законні інтереси, коли під час його роботи на посаді звукорежисера в товаристві, адміністрація товариства позбавила його права на обрання уповноваженої найманими працівниками особи з питань охорони праці, створила незаконну комісію, до якої не була обрана уповноважена найманими працівниками особа з охорони праці,  комісія, будучи незаконно створенню, приймала відповідно незаконні рішення.  Метою таких дій адміністрації товариства  було примушення позивача до звільнення, як батька-одинака.
Відповідно до ч.5 ст.42 Закону України «Про охорону праці» уповноважені найманими працівниками особи з питань охорони праці діють відповідно до типового положення, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що затверджує формування державної політики у сфері охорони праці.
Пунктом 4 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 442  від 1 серпня 1992 року, передбачено, що атестація проводиться атестаційною комісією, склад і повноваження якої визначаються наказом по підприємству, організації, в строки, передбачені колективним договором, але не рідше ніж один раз на п`ять років. До складу комісії включається  уповноважений представник виборного органу первинної профспілкової організації, а в разі відсутності профспілкової організації - уповноважена найманими працівниками особа.
Відповідно до п.1.5 Типового положення про діяльність уповноважених найнятими робітниками осіб з питань охорони праці, затвердженого наказом Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та а гірничого нагляду  від 21 березня 2007 року № 56,  уповноважена особа з питань охорони праці обираються простою більшістю голосів, відкритим голосуванням на строк визначений загальними зборами (конференцією) трудового колективу підприємства або цеху, зміни, дільниці, бригади, ланки тощо.
Рішенням зборів трудового колективу, оформленим протоколом № 1 від 12 лютого 2016 року,  обрано уповноваженими трудового колективу ТОВ «ТРК Україна з питань охорони праці по Київському офісу - ОСОБА_3  - директора департаменту управління персоналом, на термін 3 роки ( т.3 а.с.36-37)  Збори проведені за допомогою електронної пошти.
Підстав сумніватись  у достовірності вказаних у протоколі зборів трудового колективу  відомостей, в тому числі факту проведення зборів, судом не встановлено. Сам факт проведення зборів за допомогою електронної пошти не дає підстав для визнання рішення, прийнятого на таких зборах, незаконним, оскільки  положенням не заборонено проведення  зборів трудового колективу у такому порядку.
Наказом № 13-ОД від 25 січня 2017 року «Про створення комісії з перевірки знань з питань охорони праці» затверджено постійно діючу комісію з перевірки знань з питань охорони праці, до  складу якої включена уповноважена найманими працівниками особа з питань охорони праці (за наявності).
Наказом № 30-ОД від 28 березня 2017 року «Про проведення атестації робочих місць за умовами праці»  для організації і проведення роботи з атестації робочих місць за умовами праці у ТОВ «ТРК «Україна» створено постійно діючу  атестаційну комісію, до складу якої включена ОСОБА_3 , директор з персоналу (т.3 а.с.43). Комісії в ході проведення атестації робочих місць за умовами праці доручено забезпечити здійснення організаційного, методичного керівництва і контролю за проведенням робіт по атестації робочих місць на всіх етапах і залучення відповідних служб для проведення спеціальних робіт, взаємодію із зацікавленими організаціями; формування необхідної правової та нормативно-довідкової бази та організувати її вивчення; визначення переліку робіт, виробництв, професій і посад з несприятливими умовами праці, наявних у товаристві та які підлягають атестації; визначення обсягу необхідних досліджень факторів виробничого середовища, організацію проведення лабораторно - інструментальних замірів цих факторів і визначення часу їх впливу на працюючих протягом робочого часу; обґрунтування віднесення або відхилення робочих місць до категорії зі шкідливими (особливо шкідливими), важкими (особливо важкими), особливими умовами праці та визначення права працюючих на пільги і компенсації.
На засіданні комісії з атестації робочих місць за умовами праці у ТОВ «ТРК Україна» , рішення якої оформлено протоколом  від 30 березня 2017 року,  була присутня ОСОБА_3 , директор з персоналу, як уповноважена трудового колективу ТОВ «ТРК «Україна» з питань охорони праці.  Комісія дійшла висновку про те, що  робоче місце звукорежисера не відноситься до категорії робіт зі шкідливими і важкими умовами праці, тому пільги та компенсації працівникам на посаді звукорежисера не призначаються (т.3 а.с.38-39).
За результатами висновків щодо атестації робочих місць за умовами праці, викладених у протоколі засідання комісії з атестації робочих місць за умовами праці від 30 березня 2017 року, т.в.о. директора товариства видано наказ № 33-ОД від 3 квітня 2017 року, яким визнано таким, що у товаристві відсутні робочі місця, професії і посади, які можуть бути віднесені до категорії робіт зі шкідливими (особливо шкідливими), важкими (особливо важкими), особливими умовами праці; керівникам структурних підрозділів товариства довести до відома своїх працівників висновки щодо результатів проведення атестації робочих місць за умовами праці; матеріали з атестації робочих місць за умовами праці зберігати протягом 50 років, як документи суворої звітності.
Отже,  зважаючи на те, що до  складу постійно діючої атестаційної комісії  була включена уповноважена найманими працівниками особа,  яка приймала участь у прийнятті рішення, що оформлено протоколом від 30 березня 2017 року, обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог щодо визнання незаконними та скасування наказу № 13-ОД від 25 січня 2017 року «Про створення комісії з перевірки знань з питань охорони праці», наказу № 30-ОД від 28 березня 2017 року «Про проведення атестації робочих місць за умовами праці», наказу № 33-ОД від 3 квітня 2017 року «Про затвердження результатів проведення атестації робочих місць за умовами праці», «Протоколу засідання атестаційної комісії з атестації робочих місць за умовами праці в ТОВ «ТРК Україна» від 30 березня 2017 року, є  недоведеними. 
За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що не може вважатися тиском з боку роботодавця на прийняття позивачем рішення про звільнення -  створення роботодавцем комісії з перевірки знань з питань охорони праці, чи то проведення такої атестації, чи то затвердження результатів такої атестації -  є правильним.
Самі висновки комісії, що оформлені протоколом від 0 березня 2017 року та наказом т.в.о. директора товариства № 33-ОД від 3 квітня 2017 року,   позивач по суті не оскаржує.
До того ж колегія суддів звертає увагу на те, що  ОСОБА_1 у травні 2017 року звертався до суду з позовом, в якому просив визнати незаконними та скасувати накази відповідача  від 23 березня 2017 року № 28-ОД, від 6 квітня 2017 року № 35-ОД, від 10 травня 2017 року № 47-ОД про відсторонення його від роботи. Судом при розгляді справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 не мав наміру проходити перевірку знань у зв`язку з незгодою зі складом комісії з перевірки знань.  Верховний Суд у постанові від 30 січня 2019 року, погодився з висновками суду першої інстанції про те, що незгода зі складом комісії не надає позивачу право відмови від проходження навчання та перевірки знань, а у випадку незгоди з висновками комісії лише надає право на оскарження таких висновків або повідомлення контролюючі організації про порушення норм законодавства при формуванні складу комісії.
Також не може вважатися примусом до звільнення позивача з роботи складення   комісією 1 липня 2016 року акту про те, що  30 червня 2016 року ОСОБА_1 під час виконання своїх службових обов`язків допустив порушення, а саме не виставив затримку по звуку у апаратній з озвучки матчу, що призвело до браку в ефірі. Комісія дійшла висновку, що ОСОБА_1 не перевірив належним чином налаштування звукового пульта перед початком ефіру, що призвело до браку в ефірі ( т.2 а.с.80).
 На підставі цього акту був виданий наказ № 87-ОД від 28 липня 2016 року, відповідно до якого звукорежисеру ОСОБА_1 рекомендовано посилити контроль за якістю звуку, забезпечувати корегування показників звуку під час ефіру з урахуванням технічних вимог обладнання та норм для забезпечення якісного мовлення та вживати заходів щодо запобігання роз синхронізації  звуку ( т.2 а.с.83).
Складений  комісією акт про порушення ОСОБА_1   є лише фіксацією порушення, що були виявлені  у роботі позивача, тому оскарження лише факту складення такого акта, який не встановлює для працівника будь-яких обов`язків, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав, а тому вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування акту  від 1 липня 2016 року  задоволенню не підлягають. Наказ № 87-ОД від 28 липня 2016 року позивачем не оскаржується.
Отже, установивши, що позивач  на пропозицію роботодавця добровільно подав заяву про звільнення за угодою сторін , та не надав доказів на підтвердження того, що така заява була подана внаслідок чинення на нього тиску з боку роботодавця, суд дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.
З огляду  на недоведеність порушеного права, питання дотримання  строку на звернення  до суду за захистом порушеного права не впливає на правильність вирішення спору по суті.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції допущені порушення норм процесуального права, зокрема, судом безпідставно поновлено відповідачу строк  для подання доказів, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення,  оскільки  таке рішення ( ухвала суду від  25 листопада 2019 року) судом першої інстанції є мотивованим,  судом визнано поважність пропуску відповідачем строку для  подання необхідних доказів та їх прийняття  з метою об`єктивного та справедливого вирішення трудового спору.
Фактично, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1  зводяться до викладення обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, наявним в матеріалах доказам  судом надана належна правова оцінка,  на правильність висновків суду  доводи апеляційної скарги не впливають та їх не спростовують.
Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги   ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись  ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375,  381-384, 390  ЦПК  України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 10 лютого 2020  року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 29 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач:                                                                     О.І. Шкоріна 
 
Судді:                                                                                        Л.Д. Поливач
 
                                                                                                   А.М. Стрижеус