КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №754/9503/19
Апеляційне провадження №22-ц/824/11436/2020
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
19 жовтня 2020 року                                                  місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів: Гуля В.В., 
Суханової Є.М., розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у місті Києві за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 березня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
В С Т А Н О В И В :
 
27 червня 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути із ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитом, яка станом на 04 червня 2019 року складає 124 128,23 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 5 000 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 05 грудня 2013 року по 31 січня 2018 року - 119 128 грн.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05 грудня 2013 року між сторонами у справі було укладено кредитний договір №б/н, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 5 000 грн у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Окрім цього, вказує, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, що складає між ним та банком кредитний договір, який підтверджується підписом у заяві.
Однак, відповідач не виконує належним чином умов укладеного правочину, що спричинило виникнення зазначеної заборгованості.
Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» суму заборгованості станом на 04 червня 2019 року за кредитним договором №б/н від 05 грудня 2013 року у розмірі 5 000 грн.
У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 921 грн.
На обґрунтування ухваленого судового рішення місцевий суд зазначив, що надані АТ КБ «Приватбанк» Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані тане визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Суд вважає, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, що розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua та містяться у матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 05 грудня 2013 року шляхом підписання анкети-заяви.
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк ( термін ) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд погоджується, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131 цс 19.
Проаналізувавши та оцінивши зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд вважає вимоги позивача АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідача заборгованості станом на 04 червня 2019 року такими, що підлягають частковому задоволенню, а саме, у розмірі 5 000 грн - заборгованість за тілом кредиту.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.
Просить рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 березня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 
05 грудня 2013 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н, на підставі якого остання отримала кредит у розмірі 5 000 грн у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок 
( а.с. 6 ).
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: www.privatbank.ua/terms ( а.с. 7-31 ).
Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, заборгованість за перевитратою платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, визначені цим розділом Умов та Правил, та розділом Умов та Правил про надання відповідної послуги.
Відповідач взяті на себе зобов`язання по виплаті кредитних коштів у строки визначені кредитним договором не виконує.
Унаслідок невиконання зобов`язань за договором утворилась заборгованість станом на 04 червня 2019 року у розмірі 124 128,23 грн , з яких: 5 000 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 119 128,23 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 05 грудня 2013 року по 31 січня 2018 року.
Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» суму заборгованості станом на 04 червня 2019 року за кредитним договором №б/н від 05 грудня 2013 року у розмірі 5 000 грн.
У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 921 грн.
При цьому, на переконання апеляційного суду, місцевий суд, враховуючи те, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, що містяться в матеріалах справи та розміщені на сайті, не містять підпису відповідача, дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 05 грудня 2013 року шляхом підписання анкети-заяви.
Також, з точки зору апеляційного суду, місцевим судом правильно враховано, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку позивачу не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19.
Враховуючи зазначене, суд другої інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог шляхом стягнення з відповідача фактично отриманої суми кредитних коштів.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини, і з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 11, 526, 530, 612, 625, 629, 1054 ЦК України, ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.
А тому, доводи АТ КБ «Приватбанк» про незаконність та необґрунтованість рішення, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, зокрема ст.ст. 1054, 1069 ЦК України, ст. 263 ЦПК України, з точки зору апеляційного суду та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги.
Інші обставини, зазначені апелянтом, зокрема, про те, що судом першої інстанції не враховано зазначені ним в апеляції правові висновки Верховного Суду, з точки зору суду другої інстанції, не спростовують законність та обґрунтованість судового рішення, оскільки місцевий суд правомірно застосував при вирішенні зазначеного спору правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19.
Відтак, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.
Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.
Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 березня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, за виключенням випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

 

 

Головуючий                                                                А.С. Сержанюк

 

 
 
Судді:                                                                          В.В. Гуль

 

 
 
                                                                                      Є.М. Суханова