Постанова                                                   
Іменем України
02 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 607/3282/17
провадження № 61-43744св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Петрова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «РВС Банк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Макаренко Валерій Михайлович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , поданої адвокатом Кметиком Ярославом Степановичем, на постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 01 серпня 2018 року в складі колегії суддів: Ходоровського М. В., Бершадської Г. В., Ткач О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «РВС Банк» (далі - ПАТ «РВС Банк»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Макаренка В. М. (далі - нотаріус Макаренко В. М.)   про скасування рішення нотаріуса та реєстрації речових прав на нерухоме майно.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 лютого 2005 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»), було укладено кредитний договір № 1, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 500 000,00 грн із строком повернення до 23 серпня 2006 року.
Для забезпечення виконань зобов`язань за кредитним договором                                   від 24 лютого 2005 року № 1 між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах якого діяла ОСОБА_1 на підставі довіреності від 02 листопада 2005 року, посвідченої приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л. І., було укладено іпотечний договір                       від 02 листопада 2005 року, відповідно до якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передали банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира).
31 серпня 2016 року нотаріусом Макаренком В. М. було проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ПАТ «Перехідний Банк «РВС Банк», правонаступником якого є ПАТ «РВС Банк». 
Такі дії банку позивачі вважають неправомірними, оскільки: новим кредитором їм не надано доказів переходу права вимоги за кредитним договором                                    від 24 лютого 2005 року № 1; було порушено визначену договором іпотеки та Законом України «Про іпотеку» процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки; було порушено вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження»; ПАТ «Перехідний Банк «РВС Банк» не набув право іпотекодержателя та права на погашення суми кредитного договору, а тому і уступити його ПАТ «РВС Банк» таке право не могло; оцінка предмета іпотеки не була проведена, чим порушено статтю 37 Закону України «Про іпотеку».
Тому, позивачі просили суд, з урахуванням уточнених та доповнених позовних вимог, скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Макаренка В. М. від 31 серпня 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ПАТ «Перехідний Банк «РВС БАНК» на спірну квартиру та повернути у власність позивачам по 1/2 частині вказаної квартири.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                                   від 27 березня 2018 року позов задоволено частково. 
Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Макаренка В. М. від 31 серпня 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ПАТ «Перехідний Банк «РВС БАНК» на квартиру АДРЕСА_1 .
Стягнено з ПАТ «РВС БАНК» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 640,00 грн судового збору.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Задовольняючи позов в частині скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Макаренка В. М. від 31 серпня                             2016 року про державну реєстрацію права власності за ПАТ «Перехідний Банк «РВС БАНК» на спірну квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що не повідомлення боржників про заміну кредитора давало їм право не виконувати зобов`язання новому кредитору, чим вони і скористалися. Рішення про реєстрацію є таким, що вчинене без належної на те правової підстави - процес реєстрації права власності нотаріусом позбавлений ознак самостійності і може мати місце лише у комплексі з іншою дією нотаріуса, пов`язаною з нерухомим майном, а у матеріалах справи відсутні дані, що нотаріус проводив яку-небудь нотаріальну дію, визначену частиною першою статті 34 Закону України «Про нотаріат», стосовно до квартири, що дало б йому можливість у подальшому здійснити реєстрацію права власності на неї. Крім того, положення пункту 12.3 договору іпотеки не є застереженням в розумінні Закону України «Про іпотеку», а лише передбачають один із можливих способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який між ПАТ «Омега Банк» та ПАТ «Перехідний Банк «РВС БАНК» та ОСОБА_1 не укладався. Також нотаріусом не були дотримані положення статті 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки прийнято оскаржуване рішення про державну реєстрацію права власності без оцінки предмета іпотеки. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині повернення у власність спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок скасування рішення про державну реєстрацію права власності за відповідачем, запис про реєстрацію права власності на майно за позивачами поновиться.
Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 01 серпня 2018 року  апеляційну скаргу ПАТ «РВС Банк» задоволено.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 27 березня 2018 року в частині скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Макаренка В. М. від 31 серпня 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ПАТ «Перехідний банк «РВС Банк» на спірну квартиру та стягнення з ПАТ «РВС Банк» в користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 640,00 грн судового збору скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову.
В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Стягнено із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «РВС Банк» судові витрати у сумі  960, 00 грн судового збору, що понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що позивачі неналежно виконували умови кредитного договору, забезпеченого іпотечним договором, внаслідок чого у них утворись заборгованість. Борг не повертався при заміні кредитора як первісному кредитору так і новому, а тому з огляду на це суд визнав необґрунтованими доводи позивачів та висновок у рішенні суду першої інстанції про відсутність підстав у відповідача для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору.
Також апеляційний суд зазначив, що висновок у рішенні суду першої інстанції про те, що процес реєстрації права власності нотаріусом позбавлений ознак самостійності і може мати місце лише у комплексі з іншою дією нотаріуса, пов`язаною з нерухомим майном, є таким, що ґрунтується на помилковому тлумаченні положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім того, апеляційний суд визнав помилковим висновок суду, що положення пункту 12.3 договору іпотеки не є застереженням в розумінні Закону України «Про іпотеку».
Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі
31 серпня 2018 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвокат Кметик Я. С., через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 01 серпня 2018 року, та залишити в силі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 27 березня 2018 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи.
В касаційній скарзі заявник не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що борг не повертався при заміні кредитора як первісному кредитору так і новому, а тому є необґрунтованими доводи позивачів та висновок у рішенні суду про відсутність підстав у відповідача для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору, оскільки суд не взяв до уваги те, що позивачі зазначали про сплату частини заборгованості за кредитом первісному кредитору, а саме АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ПАТ «Омега Банк».
Також суд апеляційної інстанції не дослідив надходжень повідомлень від ПАТ «Омега Банк» та ПАТ «Перехідний банк «РВС Банк» до ОСОБА_1 про їх правонаступництво.
Пункт 12.3 договору іпотеки передбачав можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а саме передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Проте позивачі жодного договору із ПАТ «Перехідний банк «РВС Банк» не укладали, а застереження в іпотечному договорі не є правовою підставою для реєстрації права власності (в редакції Закону України «Про іпотеку», що діяв на момент укладення такого договору).
Також суд залишив поза увагою відсутність оцінки спірної квартири на момент прийняття оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Оскільки повідомлення про порушення умов кредитного договору було вчинено приватним нотаріусом Мазарчук Н. В., реєстрацію права власності на спірну квартиру було вчинено ОСОБА_3 , то такі дії останнього є протиправними.
 
Доводи інших учасників справи
У листопаді 2018 року ПАТ «РВС Банк», в особі представника Куліша В. В.,  подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції забезпечив повний і всебічний розгляд справи й ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи з Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.
Справа надійшла до Верховного Суду у січні 2019 року.
Розпорядженням від 13 квітня 2020 року № 994/0/226-20 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня 2020 року визначено суддю - доповідача Петрова Є. В.
Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2020 року призначено справу до судового розгляду.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                          № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Кметика Я. С., на постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 01 серпня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Фактичні обставини, встановлені судами
02 листопада 2005 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 , яка також діяла від імені ОСОБА_2 , який є її майновим поручителем, укладено іпотечний договір (т. 1 а. с. 128-129).
Відповідно до умов цього договору, з урахуванням договорів про внесення до нього змін від 14 серпня 2006 року та 30 жовтня 2007 року, позивачі передали АКБ «ТАС-Комерцбанк» в іпотеку належну їм на праві власності спірну квартиру, в рахунок належного виконання умов кредитного договору  від 24 лютого                 2005 року № 1 з додатковими угодами, укладеним між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 .
Зі Статуту ПАТ «Омега Банк» встановлено, що АКБ «ТАС-Комерцбанк» змінив своє найменування на Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»). ВАТ «Сведбанк» змінило назву на Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк» (т. 2 а. с. 53-86).
ПАТ «Перехідний Банк «РВС БАНК» є правонаступником ПАТ «Омега Банк».
ПАТ «РВС Банк» є правонаступником ПАТ «Перехідний Банк «РВС БАНК», що підтверджується статутом цього банку (т. 2 а. с. 10-52).
17 березня 2009 року приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л. І. на підставі статті 87 Закону України «Про нотаріат» та пункту 1 Переліку документів за якими стягнення заборгованості проводить у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 червня 1999 року                   № 1172, вчинив виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на 1/2 частку квартири, що належить ОСОБА_1 та 1/2 частку квартири, що належить ОСОБА_2 , в рахунок задоволення вимог ВАТ «Сведбанк» у розмірі заборгованості: за кредитом в сумі 391 337,98 грн; за відсотками в сумі 40 671,71 грн; за пенею в сумі 53 273 грн (Т. 2 а. с. 87).
Цей виконавчий напис не був виконаний.
Відповідно до акта від 03 липня 2015 року № 27/07/2015-К приймання-передачі перехідному банку ПАТ «Перехідний Банк «РВС БАНК» прав на активи неплатоспроможного банку ПАТ «Омега Банк» та додатками 1, 2, 3 до цього акта право вимоги за кредитним договором в порядку правонаступництва перейшло до ПАТ ««Перехідний Банк «РВС БАНК» (т. 1 а. с. 149-154).
16 червня 2016 року (вх. № 115/02-24) нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В. передав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлення від ПАТ «Перехідний Банк «РВС БАНК» з вимогою усунення порушення за кредитним договором (т. 1 а. с. 11-13).
Це повідомлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали 07 липня 2016 року, що підтверджується відповідною відміткою на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (т. 2 а. с. 93, 94), а також свідоцтвом нотаріуса Мазарчук Н. В. від 13 серпня 2017 року                                   (т. 1 а. с. 121).
05 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса Мазарчук Н. В. та ПАТ «Перехідний Банк «РВС БАНК» із заявою, у якій викладає свої зауваження до вимог банку та просить відмовити в задоволенні вимог «Перехідний Банк «РВС БАНК» щодо передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки та продажу іпотекодержателем предмета іпотеки від її імені, посилаючись на наявність спору.
31 серпня 2016 року нотаріус Макаренко В. М., на підставі іпотечного договору, здійснив державну реєстрацію речового права на спірну квартиру за                                      ПАТ «Перехідний банк «РВС Банк», про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься відповідний запис № 16221092 (Т. 1 а. с. 8).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права 
Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку»  іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).
Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.
Як встановлено судами, позивачі неналежно виконували умови кредитного договору, забезпеченого іпотечним договором, внаслідок чого у них утворись заборгованість.
Доводи касаційної скарги про те, що не повідомлення боржників про заміну кредитора давало позивачам право не виконувати зобов`язання новому кредитору, чим вони і скористалися, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги з огляду на таке.
Пунктом 2 статті 512 ЦК України визначено, що підставою заміни кредитора у зобов`язанні є правонаступництво.
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (стаття 516 ЦК України).
Статтею 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Тобто у разі неналежного повідомлення боржника новим кредитором про перехід до нього права вимоги, законодавством встановлено правовий захист саме боржника. 
За змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним, проте позивачі не надали судам доказів того, що кредитні кошти були сплачені первісному кредиторові.
Висновки апеляційного суду про те, що борг не повертався при заміні кредитора як первісному кредитору так і новому, тому з огляду на це, не можна визнати обґрунтованими доводи позивачів та висновок суду першої інстанції про відсутність підстав у відповідача для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору, є правильними та не спростовуються доводами касаційної скарги.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 26 березня                     2020 року у справі № 522/21219/14-ц (провадження № 61-1059св18).
Доводи касаційної скарги про те, що положення пункту 12.3 договору іпотеки не є застереженням в розумінні Закону України «Про іпотеку», а лише передбачають один із можливих способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який між ПАТ «Омега Банк» та ПАТ «Перехідний Банк «РВС БАНК» та ОСОБА_1 не укладався,  є неприйнятними, оскільки зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права.
За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
 
У статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) було передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Так договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права  власності  на  предмет іпотеки  в  рахунок  виконання основного зобов`язання, є правовою підставою  для  реєстрації  права  власності  іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. 
 
Рішення про  реєстрацію  права  власності іпотекодержателя на нерухоме майно,  що  є  предметом  іпотеки,  може  бути  оскаржене іпотекодавцем в суді,  якщо він доведе,  що основне зобов`язання і умови іпотечного договору не були порушені.
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Суди встановили, що відповідно до підпункту 12.3.1 іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті пункту 12.3. договору про задоволення вимог іпотекодержателя, шляхом здійснення цього застереження для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за ціною, що буде визначена на підставі висновку незалежного експерта-суб`єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності. При цьому сторони домовляються, що кандидатура незалежного експерта-суб`єкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. Під час оцінки предмета застави незалежний експерт повинен використовувати всі методи оцінки, які будуть передбачені чинним законом на момент оцінки.
Сторони, з розумінням змісту статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право іпотекодержателя реєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень підпункту 12.3.1 пункту 12.3. цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавців, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцями в судовому порядку лише у випадку, якщо вони доведуть, що позичальник повністю виконав основне зобов`язання.
З огляду на це твердження позивачів та висновки суду першої інстанції про те, що положення підпункту 12.3 договору іпотеки не є застереженням в розумінні Закону України «Про іпотеку», є помилковими, а тому правильно скасовані судом апеляційної інстанції. 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання                                     і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор, зокрема,   встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Відповідно до пункту 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.
Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Отже, на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. 
У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
Як правильно встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, 16 червня                          2016 року (вх. № 115/02-24) нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В. передав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлення від ПАТ «Перехідний Банк «РВС БАНК» з вимогою усунення порушення за кредитним договором, яке позивачі отримали 07 липня 2016 року.
Отже, вимога іпотекодержателя була надіслана та залишилася без задоволення.
Доводи касаційної скарги про те, що повідомлення про порушення умов кредитного договору було вчинено приватним нотаріусом Мазарчук Н. В., реєстрацію права власності на спірну квартиру було вчинено ОСОБА_3 , то такі дії останнього є протиправними, є неприйнятними, оскільки ґрунтуються на невірному тлумачені норм матеріального права.
Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Держреєстру.
Частиною першої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державним реєстратором є, зокрема, нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.
Отже, нотаріус є державним реєстратором, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, так і суб`єктом, який вчиняє нотаріальні дії з цим майном (посвідчує договори відчуження щодо нього, тощо). Цей закон не містить положення про те, що нотаріусу заборонено здійснювати функції державного реєстратора на нерухоме майно без вчинення іншої нотаріальної дії. 
Тому правильними є висновки апеляційного суду про те, що висновок суду першої  інстанції, що процес реєстрації права власності нотаріусом позбавлений ознак самостійності і може мати місце лише у комплексі з іншою дією нотаріуса, пов`язаною з нерухомим майном, є таким, що ґрунтується на помилковому тлумаченні положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно прийнято відповідно до законодавства. 
Такі висновки суду апеляційної інстанції є правильними, прийнятті з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для його скасування, оскільки вони не спростованні доводами касаційної скарги.
Доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Щодо клопотання АТ «РВС Банк» про закриття провадження у справі
14 вересня 2020 року до Верховного Суду  надійшли заяви від представників Акціонерного товариства «РВС Банк» - адвокатів Цибікова О. О. та Лесь Ю. І. про закриття провадження у справі.
Заяви мотивовані тим, що предметом спору у цій справі є скасування рішення приватного нотаріуса Макаренка В. М. від 31 серпня 2016 року та зобов`язання повернути у власність по 1/2  частини спірної квартири позивачам.
27 березня 2020 року між АТ «РВС Банк» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І. С. за реєстровим № 817.
Відповідно до підпунктів 2, 3 договору купівлі-продажу квартири квартира належить продавцю на підставі договору іпотеки, посвідченого 02 листопада 2005 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л. І. за реєстровим № 10069. Право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31 серпня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу                              Макаренком В. М., реєстраційний номер об`єкта 1017441661101, номер запису про право власності 16221092.
Таким чином, купуючи спірну квартиру, ОСОБА_2 визнав, що вона законно набута АТ «РВС Банк» на підставі договору іпотеки від 01 листопада 2005 року, та правомірно зареєстровано право власності банка на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право. 
Отже, посилаючись на те, що оскільки ОСОБА_2 є власником спірної квартири, то АТ «РВС Банк» просило суд скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 01 серпня 2018 року, у зв`язку з тим, що відсутній предмет спору.
Розглянувши заяви про закриття провадження у справі, Верховний Суд дійшов висновку, що заяви не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.
Відповідно до змісту частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо, зокрема відсутній предмет спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 викладено висновок, що «відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання».
У пунктах 4.12-4.16 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19) зазначено: «Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Пунктом 2 частини першої статті 231 ГПК України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі. Одночасно слід зазначити, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення».
Так, у цій справі позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом про скасування рішення приватного нотаріуса Макаренка В. М.                             від 31 серпня 2016 року про державну реєстрацію права власності банку на спірну квартиру та зобов`язання повернути у власність по 1/2  частці спірної квартири позивачам.
Однак, як випливає із заяви банку про закриття провадження у цій справі, право власності на квартиру зареєстровано лише на ОСОБА_2 , що не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.
Відповідачем не надано доказів відсутності спору між ним та ОСОБА_1 . 
Крім того, позивачам було надіслано заяви про закриття провадження у цій справі, подані банком, для надання письмових відзивів, однак таких відзивів позивачами надіслано не було. 
А тому відсутні підстави для задоволення заяв про закриття провадження у цій справі.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні заяв Акціонерного товариства «РВС Банк», поданих адвокатами Цибіковим Олександром Олександровичем та Лесь Юлією Іванівною , про закриття провадження у справі - відмовити.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану адвокатом Кметиком Ярославом Степановичем, залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 01 серпня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   Є. В. Петров
Судді:                                                                                               А. І. Грушицький
А. А. Калараш
                                                                                                          С. Ю. Мартєв
І. М. Фаловська