Постанова
Іменем України
 
09 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа №520/6577/17
провадження №61-3607св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Фаловської І. М., 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,за касаційними скаргами державного підприємства «Адміністрація морських портів України» та  ОСОБА_1  на постанову Одеського апеляційного суду 
від 07 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., 
Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г.,
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач - державне підприємство «Адміністрація морських портів України»,
представник відповідача- Перейма Денис Олександрович,

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
1.   У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «АМПУ») з позовом, у якому, з урахуванням збільшення позовних вимог,  просила визнати незаконним та скасувати наказ в.о. голови ДП «АМПУ» від 05 травня 
2017 року №474-к «По особовому складу», яким її звільнено із займаної посади; поновити її на посаді начальника служби управління персоналом апарату управління ДП «АМПУ»; стягнути з ДП «АМПУ» середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення - 11 травня 2017 до дня поновлення на роботі у розмірі 1 333 179,75 грн; стягнути з ДП «АМПУ» моральну шкоду у розмірі 115 200 грн.
2.   Позовна заява мотивована тим, що з 23 вересня 2013 року ОСОБА_1 працювала на посаді начальника служби управління персоналом апарату управління ДП «АМПУ». З 10 травня 2017 року позивач знаходилася у відпустці, у зв`язку з вагітністю та пологами, що підтверджується листком тимчасової непрацездатності. 
3.   У період перебування у відпустці, наказом в. о. голови ДП «АМПУ» 
від 05 травня 2017 року № 474-к «По особовому складу» з 10 травня 2017 року позивача звільнено з посади на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України, у зв`язку з відмовою продовження роботи в нових умовах через зміну істотних умов праці - розмірів оплати праці. 
4.   Позивач вважає, що її звільнення є незаконним, оскільки вона не відмовлялася від продовження роботи в апараті управління ДП «АМПУ». 
5.   Позивач указувала, що 24 лютого 2017 року ДП «АМПУ» було видано наказ №142-к «Про персональне повідомлення працівників апарату управління 
ДП «АМПУ» про наступну зміну в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників - зменшення заробітної плати». Згідно з ним для позивача було сформовано повідомлення про наступні зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов працівників - зменшення заробітної плати від 06 березня 2017 року. Факти порушення своїх прав, обумовлені таким повідомленням, вона виклала у рапорті до в.о. голови 
ДП «АМПУ» (вх. №198-р від 13 березня 2017 року) та повідомила, що не згодна лише  зі зменшенням заробітної плати. 
6.   28 квітня 2017 року позивачу був наданий лист за підписом начальника відділу кадрів від 27 квітня 2017 року №01-03/183, в якому зазначена відсутність її рішення щодо зміни умов праці та запропоновано заповнити додані до листа два екземпляри «Бланків рішення працівника щодо зміни істотних умов праці - зміну розмірів оплати праці». 
7.   03 травня 2017 року позивач направила рапорт №478-р, у якому наголосила  на порушенні її прав та додано до нього бланк рішення щодо зміни розмірів оплати праці. Про наміри продовжувати трудові відносини з ДП «АМПУ» свідчить також лист від 17 травня 2017 року, направлений поштою до ДП «АМПУ», з яким позивач подала заяву про надання відпуски, у зв`язку з вагітністю та пологами з 10 травня 2017 та оригінал листка непрацездатності. 
8.   Також позивач посилається на порушення норми статті 184 КЗпП України, оскільки роботодавець заздалегідь був обізнаний про її вагітність, з нею укладено безстроковий трудовий договір, ліквідації ДП «АМПУ» не відбулося.
9.   Позивач вважає, що своїми діями відповідач порушив її права, передбачені статтею 47 КЗпП України, згідно з якою власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, а у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. 
10.   Крім того, ДП «АМПУ» було порушено вимоги статті  116 КЗпП України, згідно з якими про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
11.   Посилаючись на наведені обставини, позивач просила позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
12.   Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 березня 2018 року у складі судді Калініченко Л. В. позов залишено без задоволення.
13.   Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення позивача  на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
14.   Постановою Одеського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року, з урахуванням додаткової постанови цього ж суду від 10 березня 2020 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 березня 2018 року скасовано.
Визнано незаконним наказ в.о. голови ДП «АМПУ» від 05 травня 2017 року №474-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника служби управління персоналом апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника служби управління персоналом апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» з 10 травня 2017 року.
Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь 
ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 100 000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Допущено негайне виконання постанови Одеського апеляційного суду 
від 07 лютого 2020 у справі 520/6577/17 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника служби управління персоналом апарату управління 
ДП «АМПУ» з 10 травня 2017 року.
15.   Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі, так як її звільнення відбулось без наявних на то підстав, оскільки зі змісту заяв, які подавала ОСОБА_1 неможливо вважати встановленим факт її відмови від подальшої роботи, незгода стосувалася лише нового розміру заробітної плати, відтак підстави для її звільнення були відсутні. 
16.   Встановлення факту незаконного звільнення, переживання з приводу неправомірних дій, витрати часу для відновлення порушеного права є підставою для відшкодування моральної шкоди, яка з врахуванням обставин справи, вимог розумності, забезпечення справедливої сатисфакції підлягає стягненню в розмірі 100 000 грн.
17.   Апеляційний суд дійшов висновку, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу унеможливлене, оскільки стаття 235 КЗпП України гарантує працівнику компенсацію втраченого заробітку, в той час як ОСОБА_1 з 10 травня 2017 року не працювала через вагітність та пологи, тому набула право на інші соціальні виплати, які не є заробітною платою.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
18.   У касаційній скарзі, поданій у березні 2020 року,  ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та  процесуального права.
19.   У касаційній скарзі, поданій у березні 2020 року, ДП «АМПУ» просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та  процесуального права.
 
Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги 
20.   Касаційна скарга  ОСОБА_1  мотивована тим, що при вирішення спору застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених  Верховним Судом, а саме висновку суду касаційної інстанції про те, що  при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки Законом не передбачено будь-яких підстав для його зменшення.
21.   Касаційна скарга ДП «АМПУ»при вирішення спору застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених  Верховним Судом, а саме висновку суду касаційної інстанції про те, що  звільнення працівника через незгоду на продовження роботи у змінених умовах праці є правомірною підставою для звільнення на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України.
 
Доводи учасників справи на аргументи касаційних скарг
22.   Доводи відзиву  ОСОБА_1 на касаційну скаргу ДП «АМПУ» зводяться до того, що аргументи скарги не ґрунтуються на положеннях Кодексу законів про працю України, не відповідають змісту і суті постанов Верховного Суду у подібних правовідносинах, висновки суду касаційної інстанції, на які є посилання в касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними.
23.   У відзиві ДП «АМПУ»заперечило проти доводів касаційної скарги 
ОСОБА_1 , зіславшись на те, що доводи скарги є необґрунтованими та безпідставними.
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
24.   Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ДП «АМПУ», справу витребувано з суду першої інстанції.
25.   Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2020 року поновлено 
ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року, відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , справу витребувано з суду першої інстанції.
26.   Ухвалою  Верховного Суду від 01 грудня 2020 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
27.   23 вересня 2013 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду начальника служби управління персоналом ДП «АМПУ».
28.   13 лютого 2017 року ДП «АМПУ» видано наказ № 54 про затвердження організаційної структури апарату управління ДП «АМПУ», відповідно до якого було вирішено затвердити та ввести в дію з 13 лютого 2017 року нову редакцію адміністративної структури апарату управління ДП «АМПУ», а організаційну структуру, затверджену наказом від 12 січня 2017 року № 9, вважати такою, що втратила чинність. Цим наказом було затверджено штатний розпис керівного складу ДП «АМПУ».
29.   21 лютого 2017 року до колективного договору трудового колективу апарату управління ДП «АМПУ» були внесені зміни, затверджені на зборах трудового колективу, до додатку № 2 (коефіцієнти граничних меж посадових окладів працівників, професіоналів, фахівців, технічних службовців апарату управління ДП «АМПУ») до колективного договору в зв`язку зі змінами організаційної структури з урахуванням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII. У зв`язку з цим були встановлені нові коефіцієнти граничних меж посадових окладів заступників голови та інших керівників, професіоналів, фахівців, технічних службовців апарату управління ДП «АМПУ».
30.   22 лютого 2017 року ДП «АМПУ» виданий наказ № 132-к «Про внесення змін до штатного розпису апарату управління ДП «АМПУ», згідно з пунктом 1 якого внесені зміни до штатного розпису апарату управління підприємства, зокрема, встановлено посадовий оклад начальника служби управління персоналом у розмірі 49 400 грн щомісяця.
31.   Відповідно до пунктів 2-3 цього наказу посадові оклади вводяться в дію не раніше, ніж через 2 місяці після персонального попередження працівників.
32.   24 лютого 2017 року ДП «АМПУ» видано наказ № 142-к «Про персональне повідомлення працівників апарату управління ДП «АМПУ» про наступну зміну в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників - зменшення заробітної плати».
33.   06 березня 2017 року начальник відділу кадрів ДП «АМПУ» ОСОБА_3 склала повідомлення про наступну зміну в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників - зменшення заробітної плати ОСОБА_1 , начальнику служби управління персоналом, яким остання повідомлялась про те, що нові умови оплати праці (новий посадовий оклад у розмірі 49 400 грн щомісяця) будуть запровадженні не раніше, ніж через два місяці з дати ознайомлення з даним повідомленням, тобто з 06 травня 
2017 року. Крім того, роз`яснювалось, що згідно зі статтею 32 КЗпП України у разі незгоди на продовження роботи в нових умовах праці трудовий договір вважатиметься припиненим відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 цього Кодексу.
34.   Того ж дня було складено акт про ознайомлення ОСОБА_1 з повідомленням про наступну зміну в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників - зменшення заробітної плати щодо встановлення посадового окладу по посаді «начальник служби управління персоналом» в розмірі 49 400 грн щомісяця. Отримати повідомлення під підпис та зазначити дату ознайомлення з ним, власноруч вказати про прийняте рішення щодо зміни істотних умов праці начальника служби управління персоналом ДП «АМПУ» ОСОБА_1 відмовилась.
35.   13 березня 2017 року ОСОБА_1 подала до ДП «АМПУ» рапорт, яким повідомила підприємство про те, що 02 березня 2017 року вийшла на роботу після щорічної основної відпустки та є вагітною, на зменшення заробітної плати не погоджується.
36.   27 квітня 2017 ДП «АМПУ» направлено лист позивачеві із пропозицією повідомити підприємство про прийняте рішення стосовни згоди чи незгоди щодо зміни істотних умов праці, у відповідь на який 03 травня 2017 року ОСОБА_1 надіслала відповідачеві рапорт, за яким вона не згодна на зміну істотних умов праці - зміну розмірів оплати праці та встановлення посадового окладу по посаді «начальник служби управління персоналом» в розмірі 49 400 грн щомісяця.
37.   05 травня 2017 року ДП «АМПУ» видано наказ № 474-к, відповідно до якого ОСОБА_1 , начальника служби управління персоналом, звільнено із займаної посади з 10 травня 2017 року на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України - у зв`язку з незгодою від продовження роботи в нових умовах праці внаслідок зміни істотних умов праці - розмірів оплати праці, про що позивачу 10 травня 2017 року направлений відповідний лист.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
38. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
39.   Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
40.   Частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
41.   Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
42.   Звертаючись до суду ОСОБА_1 посилався  на незаконність її звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, мотивуючи тим, що вона не відмовлялася від продовження роботи в апараті управління ДП «АМПУ».
43.   Направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд у постанові від 12 грудня 2018 року зазначав, що фактично ОСОБА_1 не надала письмової відмови від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці та вказав на необхідність з`ясувати, чи була зміна розміру посадового окладу викликана зміною в організації виробництва і праці в розумінні частини третьої статті 32 КЗпП України.
44.   Право громадянина на працю та гарантії захисту від незаконного звільнення, а також створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею, рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності, та забезпечення гарантій захисту працівника від незаконного звільнення закріплено статтею 43 Конституції України.
Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди та суті касаційної скарги ДП «АМПУ»
45.   Відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.
46.   Згідно з частиною четвертою статті 32 КЗпП України, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.
47.   У пункті 6 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.
48.   Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що під змінами в організації виробництва і праці слід розуміти об`єктивно необхідні дії власника або уповноваженого ним органу, обумовлені, за загальним правилом, впровадженням нової техніки, нових технологій, вдосконаленням структури підприємства, установи, організації, режиму робочого часу, управлінської діяльності, що спрямовані на підвищення продуктивності праці, поліпшення економічних і соціальних показників, створення безпечних умов праці, поліпшення її санітарно-гігієнічних умов.
49.   Припинення трудового договору за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).
50.   За приписами статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
51.   Апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановив фактичні обставини у справі, від яких залежить правильність вирішення спору, зокрема те, що у заявах позивач 
ОСОБА_1 висловлювала свою незгоду лише в частині зменшеного розміру заробітної плати, а не відмовлялась від подальшої роботи в апараті 
ДП «АМПУ» та дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем неправомірно звільнено її з роботи на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.
52.   Доводи касаційної скарги ДП «АМПУ» наведений висновок апеляційного суду не спростовують, за своєю суттю зводяться до необхідності переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.
53.   Посилання в касаційній скарзі ДП «АМПУ» на те, що при вирішення спору застосування норм права відбулось без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у  постановах Верховного Суду від: 13 березня 2019 року у справі 
№ 761/8658/16-ц; 04 грудня 2019 року у справі №215/4812/17; 22 квітня 2019 року у справі №176/3792/14-ц; 03 липня 2019 року у справі №758/4116/15 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 582/1001/15-ц безпідставні, оскільки містять різні фактичні обставини у порівнянні зі справою, яка переглядається.
54.   Так, у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 761/8658/16-ц суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду про відмову в задоволенні позову про поновлення звільненого на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України позивача на роботі, оскільки відповідач повідомив позивача про зміну істотних умов праці. Проте, позивач письмово повідомив відповідача про незгоду з наказом та про відмову змінювати робоче місце у м. Києві. Тобто фактично відмовився від переведення на роботу в іншу місцевість.
55.   У постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 215/4812/17, суд касаційної інстанції погодився з висновком судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову, оскільки позивача було повідомлено про зменшення її функціональних обов`язків, встановлення посадового окладу та визначення місцезнаходження робочого місця в іншій місцевості, проте згоди на продовження роботи у змінених умовах праці позивачем не було надано.
56.   Залишаючи касаційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін у постанові від 22 квітня 2019 року у справі 
№ 176/3792/14, Верховний Суд виходив із того, що позивач відмовився від продовження роботи у змінених умовах праці, якими, зокрема є зменшення ставки, що потягло зменшення робочого часу та заробітної плати позивача.
57.   Погоджуючись з рішенням судів про відмову в задоволенні позову, у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 758/4116/15 Верховний Суд указав, що на підставі наказу роботодавця відбулись зміни структури та штатного розпису підприємства, підлягали зміні найменування посад (відділів), функціональних обов`язків деяких працівників, у тому числі й позивача. Оскільки позивач відмовився від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, якими зокрема є зміна найменування посади та функціональних обов`язків позивача, про зміни істотних умов праці позивача повідомлено за два місяці відповідно до вимог статті 32 КЗпП України, то звільнення позивача на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України є правомірним.
58.   У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 582/1001/15-цВелика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що зміна істотних умов праці позивача є законною, тому що відбулися зміни в організації виробництва і праці відповідача. Так, на підставі постанови НБУ від 06 серпня 2014 року за № 466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій», відповідно до пункту 1 якої банкам України постановлено призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах на території Донецької та Луганської областей, де проводиться антитерористична операція і які не контролюються українською владою, відповідач призупинив фінансову діяльність Донецького регіонального управління ПАТ КБ «Приватбанк», де працював позивач. Тобто зміна організації праці і виробництва, здійснена відповідачем, була викликана об`єктивними причинами - необхідністю переміщення з району проведення антитерористичної операції.
59.   Отже, з наведених судових рішень суду касаційної інстанції слідує, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.
60.   У справі, яка переглядається, зменшення розміру заробітної плати не пов`язане зі змінами в організації виробництва і праці. 
61.   Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
62.   Доводи ДП «АМПУ», викладені у касаційній скарзі в частині вирішення спору про суду в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення позивача на роботі, поновлення позивача на роботі не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків апеляційного відшкодування моральної шкоди.
63.   Розмір  відшкодування  моральної  (немайнової)  шкоди  суд визначає  залежно  від  характеру  та  обсягу страждань (фізичних, душевних,  психічних  тощо),  яких   зазнав   позивач,   характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.  Зокрема,  враховуються стан  здоров`я потерпілого,  тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках,  ступінь зниження престижу,  ділової репутації,  час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.  При цьому  суд  має  виходити  із  засад  розумності,  виваженості  та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
64.     Проте, визначивши розмір моральної шкоди в 100 000 грн, апеляційний суд не навів відповідних мотивів прийнятого рішення, з огляду на засади розумності, виваженості та справедливості.
65.   Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноваження Верховного Суду та меж перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 400 ЦПК України), коли необхідно встановлювати фактичні обставини та оцінювати докази, є неможливим.
 
Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та суті касаційної скарги ОСОБА_1 . 
66.   Звертаючись з позовом про поновлення на роботі, ОСОБА_1 також просила стягнути з ДП «АМПУ» середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення - 11 травня 2017 року до дня поновлення на роботі в порядку статті 235 КЗпП України.
67.   Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд виходив із того, що з часу відновлення прав позивача  на працю, остання не позбавлена права вимоги соціальних виплат, обумовлених тимчасовою непрацездатністю у зв`язку з пологами, що не є предметом вирішення у цьому спорі.
68.   Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
69.   При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 
70.   Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.
71.   Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України 
від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 та від 22 листопада 2017 року у справі № 299/967/15 і постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16.
72.   Апеляційний суд залишив поза увагою той факт, що на орган, який поновив працівника на роботі законом покладено обов`язок ухвалити рішення про виплату такому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу  та безпідставно відмовив у стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
73.   За приписами стаття 17 Закону України «Про відпустки» На підставі медичного висновку жінкам надається оплачувана відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами тривалістю: 1) до пологів - 70 календарних днів; 2) після пологів - 56 календарних днів (70 календарних днів - у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів), починаючи з дня пологів.
74.   Після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (частина перша статті 18 Закону України «Про відпустки»)
75.   Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
76.   Частиною 11 статті 22 вказаного Закону встановлено, що у разі настання тимчасової непрацездатності застрахованої особи у період вирішення спору про незаконність її звільнення з роботи допомога по тимчасовій непрацездатності надається за умови поновлення застрахованої особи на роботі з дня винесення такого рішення відповідним органом.
77.   У справі, яка переглядається, апеляційний суд установив, що позивач була звільнена 10 травня 2017 року. Згідно листка тимчаствої непрацездатності, період тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 припадає з 10 травня 
2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , в липні 2017 року вона народила дитину.
78.   Апеляційним судом не встановлювалось, чи мала місце виплата позивачу будь-якої соціальної виплати, пов`язаної з тимчасовою непрацездатністю та народженнями дитини. 
79.   Оскільки обставини щодо визначення величин для розрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та факт оплати тимчасової непрацездатності апеляційним судом не встановлювались, суд касаційної інстанції у силу положень статті 400 ЦПК України позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті наведених позовних вимог за результатами касаційного перегляду.
80.   У касаційній скарзі ОСОБА_1 також указувала на незаконність її звільнення під час тимчасової непрацездатності.
81.   Частиною третьою статті 184 КЗпП України встановлено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. 
82.   Матеріали справи не містять відомостей про те, що відбулась повна ліквідація відповідача.
83.   04 вересня 2019 року Конституційний Суд України ухвалив рішення 
№ 6-р(ІІ)/2019 у справі № 3-425/2018(6960/18) за конституційною скаргою ОСОБА_4 щодо відповідності Конституції України конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України. У цьому рішенні Конституційний Суд України, зокрема, вказав, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення).
84.   Позивач ОСОБА_1 звільнена із займаної посади за пунктом 6 статті 36 КЗпП України з 10 травня 2017 року на підставі наказу ДП «АМПУ» 
від 05 травня 2017 року. З наявного у матеріалах справи листка тимчасової непрацездатності (а. с. 10 т. 1) слідує, що період тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 припадає з 10 травня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , в липні 2017 року вона народила дитину.
85.   За викладених обставин, роботодавець не мав законних підстав для звільнення позивача.
86.   Відсутність посилань апеляційного суду на наведені вище підстави для поновлення позивача на роботі на правильність вирішення спору в цій частині не впливає. 
 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНИХ СКАРГ
87.   Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
88.   Зважаючи на те, що доводи касаційної скарги ДП «АМПУ», які стали підставою для відкриття касаційного провадженняне знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову  суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі - без змін.
89.   Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи                    на новий розгляд є порушення норм процесуального права,                                       що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
90.   Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
91.   Оскільки апеляційний суд належним чином не з`ясував фактичних обставин справи щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, то суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень не може ухвалити в цій частині власне судове рішення.
92.   За таких обставин судове рішення апеляційного суду в наведеній частині не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування в цій частині з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
1. Касаційні скарги державного підприємства «Адміністрація морських портів України» та  ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Постанову Одеського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі залишити без змін.
3. Постанову Одеського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                             В. С. Висоцька
Судді                                                                                       А. І. Грушицький
                                                                                                        І. В. Литвиненко
                                                                                                        Є. В. Петров
                                                                                                        І. М. Фаловська