Єдиний унікальний номер 219/1304/16-ц 
Номер провадження 22-ц/804/44/20        

Номер провадження 22-ц/804/44/20  
                                                                      
                                                         П О С Т А Н О В А
                                                   І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
                            
09 грудня 2020 року                              Донецький апеляційний суд в складі колегії:
                                                                 головуючого судді: Новікової Г.В. 
                                                                 суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,
                                                                 за участю секретаря Ротар Я.Б.

      розглянувши у  відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 березня 2019 року (ухваленого під головуванням судді Хомченко Л.І. у м. Бахмут  Донецької області, повний текст складено 07 березня 2019 року) у цивільній справі №219/1304/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, -

                                                              В С Т А Н О В И В:
У лютому 2016 року  ОСОБА_1   звернувся до суду  із зазначеним вище позовом, який обґрунтовував тим, що він з 13 березня 1991 року по 31 березня 1992 року працював у Часівоярському дослідно-експериментальному заводі гаражного обладнання.  
2 вересня 1991року о 16 год. 45 хв. він повертався з роботи, та переходячи через залізничну колію станції Часів-Яр в момент руху маневрового составу по колії №8 в місті перехідного настилу група маневрового складу з 14 вагонів, він намагався перейти колію під другим вагоном з хвоста маневрового состава. В результаті мимовільного руху, залізничний вагон здійснив наїзд на його ліву нижню кінцівку, що спричинило травму ноги. Про даний нещасний випадок комісією від залізничної станції Часів-Яр був складений акт службового розслідування нещасного випадку з громадянами на залізничних дорогах від 06.09.1991року, де зазначила, що причиною нещасного випадку стало порушення ним техніки безпеки  через спробу перейти через залізничну колію під вагоном.
У зв`язку з каліцтвом, йому спричинена моральна шкода.  Просив стягнути з ПАТ «Укрзалізниця» на його корись моральну шкоду в розмірі 50 000  гривень.
      15.07.2016 року представник позивача уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість з виплат втрати частини заробітку у зв`язку з каліцтвом та моральну шкоду.  
       17.10.2018 року позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача ПАТ «Укрзалізниця» на його користь заборгованість з виплат втрати частини заробітку в зв`язку з каліцтвом за період з 01.02.2013 року по 30.09.2018 року в розмірі 400845,04 грн., а також зобов`язати відповідача ПАТ «Укрзалізниця» здійснювати сплату позивачу щомісяця грошову компенсацію втрати частини заробітку в зв`язку з каліцтвом в розмірі 7446,00 грн.
       Ухвалою Артемівського міськрайонного суду  від 07 березня 2019 року позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди за заявою позивача залишені без розгляду.
       Рішенням Артемівського міськрайонного суду від 07 березня 2019 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» (на яку у зв`язку із зміною назви підприємства ухвалою від 07.03.2019 року змінено відповідачів ПАТ «Укрзалізниця» та ДП «Південна Залізниця») на користь позивача заборгованість з   втраченого заробітку у зв`язку з каліцтвом за період з 01.02.2013 року по 30.09.2018 року у розмірі 400 845,04 грн.  та щомісячні платежі в розмірі 7446 грн., починаючи з 1.10.2018 року та довічно.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог  відмовити.
В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, вважає, що рішення прийнято необґрунтовано та безпідставно, не в повній мірі встановлені обставини, що мають істотне значення для справи.
Зазначає, що між ДП «Донецька залізниця» та ПАТ «Українська залізниця» відсутній передавальний акт, який би підтверджував перехід від ДП «Донецька залізниця» всіх прав, активів, зобов`язань і боргів в статутний капітал ПАТ «Українська залізниця». ДП «Донецька залізниця» як юридична особа не припинила свою діяльність та не виключене з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців,   
Крім того, ПАТ «Українська залізниця» не стала правонаступником підприємств залізничного транспорту, розташованих на тимчасово окупованій території та території проведення АТО, оскільки процедура реорганізації цих підприємств та передача всіх їх прав та обов`язків призупинена до завершення проведення АТО на території України.    
Таким чином в керівництва АТ «Українська залізниця» (перейменоване ПАТ «Українська залізниця»)  відсутні повноваження для витрат позивачу у зв`язку із каліцтвом. 
      Також апелянт звертає увагу на те, що ОСОБА_1 було травмовано 02 вересня 1991 року, тому при прийнятті рішення у справі слід керуватись ЦК УРСР в редакції 1963 року.  Відтак згідно із нормами зазначеного ЦК  якщо груба необережність самого потерпілого сприяла виникненню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого розмір відшкодування повинен бути зменшений або у відшкодуванні шкоди повинно бути відмовлено. На думку відповідача судом першої інстанції не враховано роз`яснення викладені в п. 22 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 року. 
       Також  звертає увагу, що главою 40 ЦК УРСР  в редакції 1963 року не зазначено, що визначення заробітку втраченого внаслідок каліцтва обчислюється виходячи з п`ятикратного  розміру мінімальної заробітної плати.
       Вважає,що розрахунок втраченого заробітку є неправильним.
       У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» залишити без задоволення.  Вважає, що строк на апеляційне оскарження порушено позивачем  з причини, які є неповажними , бо із повним текстом оскаржуваного рішення відповідач міг ознайомитись в загальнодоступному Єдиному державному реєстрі судових рішень починаючи з 13.05.2019 року.  Тому зазначене є підставою для закриття апеляційного провадження.   
       Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було заподіяно внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Вважає, що суд першої інстанції з огляду на надані ним копії документів та враховуючи той факт, що станція Часів Яр закріплена за ПАТ «Укрзалізниця» на підставі господарського відання, дійшов правомірного висновку про стягнення саме з АТ «Українська залізниця», яка є правонаступником останнього та здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, шкоду завдану в результаті джерела такої небезпеки.  
        В судове засідання з`явився ОСОБА_1 .. Представник АТ «Українська залізниця» в судове засідання не з`явився, про час та дату розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 189,195, 208,209 т.3).  
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату,час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.
      Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній  доказами в межах доводів та вимог  апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна  скарга  підлягає частковому  задоволенню  з наступних підстав.
     Судом першої інстанції встановлено, що 2 вересня 1991 року об 16 год. 45 хв. позивач повертався з роботи та переходив в невстановленому місці через залізничну колію станції Часів-Яр. В момент руху маневрового составу по колії №8 в місці перехідного настилу він намагався перейти колію під другим вагоном з хвоста маневрового состава, який складався з 14 вагонів. В результаті  руху залізничний вагон здійснив наїзд на ліву нижню кінцівку позивача, що спричинило травму ноги. Внаслідок чого позивачу було спричинено  відкритий перелом 33 Н\3 та матаепіфіза лівої гомілки зі зміщенням ладдєвидної кістки лівої стопи,здавлення м`яких тканин гомілки та стопі зліва. 
     Вказані обставини підтверджуються проведеним розслідуванням комісії від залізничної станції Часів-Яр та складеним актом від 06.09.1991року службового розслідування нещасного випадку з громадянами на залізничних дорогах. При цьому згідно п.12 вказаного акту комісія прийшла до висновку, що причиною нещасного випадку стало порушення ОСОБА_1 техніки безпеки через спробу перейти залізничну колію під вагоном.  
    За висновком МСЕК  від 19.12.1991 року позивачу вперше встановлено третю групу інвалідності  від загального захворювання  строком до 01.01.1993 року. В послідуючому позивач проходив періодичні огляди у МСЕК, де йому підтверджувалася група інвалідності.
     З 18 травня 2004 року ОСОБА_1 при черговому огляді за висновком МСЕК встановлена 3 група інвалідності від загального захворювання безстроково.(а.с.71 т1).
     З 13.03.1991 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу на підставі наказу №20-к від 13 березня 1991 року до Часів-Ярського дослідницько-експериментального заводу гаражного обладнання, такелажником; з 23 по 31 серпня 1991 року   переведений різником на пилах, ножівках та станках по 2 розряду;   наказом №33-к від 31 березня 1992 року звільнений з роботи  з 31.03.1992 року  за власним бажанням, що підтверджується архівною довідкою №19/43т-7 від 21.01.2016 року.
     Відповідно до  архівної довідки № 19/43т-8  архівного відділу Артемівської міської ради від 21.01.2016 року заробітна плата ОСОБА_1 складала: за березень 1991 року - 81,27, за квітень 1991 року - 70,00 та 177,81; за травень 1991 року - 65,00 та  161,58; за червень 1991 року - 202,55; за липень 1991 року - 243,81 грн., за серпень 1991 року - 265,45; за вересень 1991 року - 65,00 та 6,25; за жовтень 1991 року - 1,00; за грудень 1991 року 75,69; за січень 1992 року - 958,77 ; за лютий  1992 року - 85,21 та 583,64; за березень 1992 року - 45,54. При цьому найменування грошових одиниць у  довідці про нараховану заробітну плату  не зазначені (т.1 а.с.45).
     Згідно із висновком експерта №123  від 25.10.2017 року Донецького обласного бюро судово-медичних експертиз у позивача ОСОБА_1 внаслідок   нещасного випадку в побуті 03.09.1991 року заподіяна травма лівої нижньої кінцівки, яка має наслідки на час проведення експертизи у вигляді тілесних ушкоджень: зрощеного внутрішньо суглобного перелому кісток лівої гомілки та червоно подібної кістки, фіброзного анкілозу лівого гомілковостопного суглобу з еквінусною (вадною) установкою стопи, після травматичної варусної деформації нижньої  третини кісток лівої гомілки, деформуючого остеоартрозу таранно-п`яткового суглобу зліва 2-3 ступеню, суглобів кореню стопи 1-го ступеню, трофічних розладів області нижньої третини гомілки та гомілковостопного суглобу зліва, вираженого стійкого порушення статики та динаміки.
     Тобто на момент консультації 25.10.2017 року за станом здоров`я, враховуючи дані медичних документів  та огляд фахівцями у ОСОБА_1   має місце постійна втрата загальної працездатності в обсязі 40 %  та  30% професійної працездатності.
     Враховуючи те, що ушкодження здоров`я ОСОБА_1   мало місце 2 вересня 1991року, тобто до набрання чинності ЦК України 2003 року,  питання про відшкодування втраченого внаслідок каліцтва заробітку має вирішуватися за нормами ЦК Української PCP 1963 року.
Статтею 457 ЦК УРСР (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин ) передбачалося, що якщо каліцтво або інше ушкодження здоров`я заподіяно організацією або громадянином, не зобов`язаними сплачувати за потерпілого внески по державному соціальному страхуванню, ця організація або громадянин повинні відшкодувати потерпілому шкоду за правилами статей 440, 441, 450 цього Кодексу у частині, що перевищує суму одержуваної ним допомоги або призначеної йому після ушкодження його здоров`я і фактично одержуваної ним пенсії. 
Відповідно до положень статті 440 ЦК шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР. 
    Той, хто заподіяв шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду заподіяно не з його вини. 
Шкода, заподіяна правомірними діями, підлягає відшкодуванню лише у випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 441 ЦК Української PCP 1963 року організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків.
Згідно статті 450 ЦК  організації і громадяни, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. 
Згідно статті 455 цього Кодексу в разі заподіяння каліцтва або іншого ушкодження здоров`я організація чи громадянин, відповідальні за шкоду, зобов`язані відшкодувати потерпілому заробіток, втрачений ним внаслідок втрати або зменшення працездатності, а також відшкодувати витрати, викликані ушкодженням здоров`я (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо).
Підставою відшкодування заробітку за статтею 455 ЦК Української PCP  1963 року є ушкодження здоров`я, яке спричинило втрату або зниження здатності потерпілого до праці.
Статтею 461 ЦК передбачено,що в разі ушкодження здоров`я громадянина, який не підлягає державному соціальному страхуванню, організація або громадянин, відповідальні за заподіяну шкоду, зобов`язані відшкодувати потерпілому витрати, пов`язані з відновленням його здоров`я, а також шкоду, викликану втратою або зменшенням його працездатності, в розмірі, обчислюваному стосовно до заробітної плати (заробітку) відповідної категорії робітників і службовців, якщо інше не передбачено законом. 
      Згідно роз`яснень, викладених в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»(в редакції, що діяла до внесення змін згідно Постанови Пленуму №9 від 24 жовтня 2003 року) , розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. 
     При заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов`язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено.
      За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов  обґрунтованого висновку про те, що позивач мав право на відшкодування втраченого заробітку в результаті ушкодження здоров`я,   спричиненого джерелом підвищеної небезпеки і  організація, діяльність якої пов`язана з підвищеною небезпекою для оточення,  зобов`язана відшкодувати шкоду. 
Відповідач не довів, що шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки,   виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. 
     Згідно статті 455 цього Кодексу в разі заподіяння каліцтва або іншого ушкодження здоров`я організація чи громадянин, відповідальні за шкоду, зобов`язані відшкодувати потерпілому заробіток, втрачений ним внаслідок втрати або зменшення працездатності, а також відшкодувати витрати, викликані ушкодженням здоров`я (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо).
      У пунктах 10,12,13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»(в редакції, що діяла до внесення змін згідно Постанови Пленуму №9 від 24 жовтня 2003 року) роз`яснено, що у випадках, коли заподіяння шкоди здоров`ю не було пов`язано з виконанням потерпілим трудових обов`язків (ст.ст.457, 461 ЦК УРСР) відповідальність настає відповідно до норм статей 440, 441, 450 ЦК, а ступінь втрати працездатності, розмір втраченого заробітку і додаткових витрат на соціальну допомогу, розмір відшкодування у разі смерті годувальника, перерахування розміру відшкодування шкоди, виходячи з положень ч.3 ст.11 ЦПК, визначається за «Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р №472 (яка була чинною до 11 липня 2001 року)
     Відповідно до Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472 , розмір відшкодування втраченого потерпілим заробітку встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності і середньомісячного заробітку, який він мав до ушкодження здоров`я (п.9).
    Пунктом 22 Правил було передбачено, що середньомісячний заробіток для обчислення розміру відшкодування потерпілому втраченого заробітку /чи його частини/ береться за 12 останніх або за бажанням потерпілого за 3 останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я. 
      Оскільки   висновком ВТЕК від 19 грудня 1991 року ОСОБА_1   вперше встановлена 3 група інвалідності від загального захворювання, то право на отримання втраченого заробітку у зв`язку із травмуванням  у нього виникло  саме з 19 грудня 1991 року.    
      Відповідно до архівної довідки від 21.01.2016 року заробітна плата ОСОБА_1 за 3 останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я, становила в червні 1991 року-202,55; в липні 1991 року-243,81 та серпні 1991 року-265,45 без зазначення грошових одиниць (а.с.123 т2).
      Позивач при розрахунку середнього заробітку виходив із його  заробітної плати за 3 останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я і становили в червні 1991 року-202,55; в липні 1991 року-243,81 та серпні 1991 року-265,45.Таким чином середній заробіток для проведення розрахунку відшкодування втраченого заробітку складав 237,27 руб.  Із зазначеним розміром погодився позивач,зазначивши такий розмір в позовній заяві та своїх розрахунках і такий розрахунок відповідав положенням Правил .
     Судом встановлено, що розмір втраченого заробітку позивача  на 19 грудня 1991 року,коли у нього виникло таке право, мав становити 71,18  руб. (237,27х30% ). 
Відповідно до Указу Президента України від 25.08.96 № 762/96 «Про грошову реформу в Україні» з 02.09.1996 року в Україні було проведено грошову реформу шляхом обміну українських карбованців на гривні за курсом 100000 карбованців на 1 гривню.
Інфляційні втрати складали у 1992 році-2000%; у 1993році-10156%; у 1994 році-401%; у 1995 році-182%; у 1996 році -40%. Враховуючи індекси інфляції,  визначений на 19.12.1991 року втрачений позивачем заробіток в 71,18 руб. на 02.09.1996 року склав 4,22 грн. ,виходячи із розрахунку: ((71,18 грн.х2000%х10156%х401% х182%х40%) 422071,88:1000))
Таким чином на 02.09.1996 року розмір втраченого заробітку, на який мав право позивач, складав 4,22 грн.
При зміні в період виплати відшкодування шкоди ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, зміні у складі сім`ї померлого, підвищенні мінімального розміру заробітної плати в порядку, визначеному законодавством, підвищення тарифних ставок (окладів) працівників госпрозрахункових підприємств або заробітної плати відповідно до колективного договору, а у випадках, передбачених ст. ст. 457, 461 ЦК, також при збільшенні або зменшенні внаслідок зміни групи інвалідності розміру пенсії в зв`язку з ушкодженням здоров`я, розмір відшкодування шкоди підлягає відповідному перерахунку. 
       Відповідно до положень ст.463 ЦК України в редакції 1963 року потерпілий, який частково втратив працездатність, вправі в будь-який час зажадати від організації або громадянина відповідальних за заподіяне йому каліцтво або інше ушкодження його здоров`я, відповідного збільшення відшкодування, якщо його працездатність в подальшому зменшилась в зв`язку з заподіяним ушкодженням здоров`я порівняно з тією, яка залишилась у нього на момент вирішення питання про відшкодування шкоди, або коли зменшився розмір пенсії, що він одержує в порядку державного соціального страхування. 
     Таким чином діючим на той час законодавством розмір відшкодування втраченого заробку підлягав перерахунку лише при збільшенні або зменшенні внаслідок зміни групи інвалідності розміру пенсії в зв`язку з ушкодженням здоров`я.
     Підстав для  перерахунку втраченого заробітку відповідно до положень ст.463 ЦК України в редакції 1963 року у позивача не було.  
      В період з 11 липня 2001 року до 1 січня 2004 року обставини, передбачені ст.463 ЦК УРСР, для відповідного збільшення розміру відшкодування шкоди у позивача  також були відсутні.
     Суд першї інстанції погоджуючись із наданим позивачем розрахунком втраченого заробітку у зв`язку із каліцтвом, не перевірив його відповідність діючому законодавству, не встановив розмір втраченого заробітку,виходячи із заробітної плати позивача та не звернув уваги, що наданий позивачем розрахунок відшкодування втраченого заробітку проведений  без врахування вимог  Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні» від 25 серпня 1996 року, на що вказується в апеляційній скарзі.
З 1 січня 2004 року набув чинності ЦК України, положення якого відповідно до п.4 «Прикінцевих та перехідних положень» щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. До прийняття нового Цивільного Кодексу не було передбачено перерахунок втраченого заробітку у зв`язку із травмою, не пов`язаною з виробництвом.
Відповідно до ч.2 ст.1208 ЦК України  за заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом іншим ушкодженням здоров`я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду.
Тобто з 1 січня 2004 року у позивача згідно закону у разі збільшення розміру мінімальної заробітної  плати виникало право на збільшення розміру щомісячних виплат, на які він мав право у зв`язку з втратою працездатності.
Позивач вперше звернувся із позовом про стягнення з відповідача шкоди,спричиненої ушкодженням здоров`я 15.07.2016 року.  До цієї дати  питання щодо відшкодування втраченого заробітку  не вирішувалося, так як позивач не звертався до відповідача про виплату  щомісячних сум.
     Відповідно до Законів України «Про Державний бюджет» збільшення розміру мінімальної заробітної плати відбувалося з 1 вересня 2004 року - 237 грн.,  з 1 січня 2005 року- 262 грн.,  з 1 квітня 2005 року- 290 грн.,  з 1 липня 2005 року- 310 грн.,  з 1 вересня 2005 року- 332 грн.,  з 1 січня 2006 року- 350 грн.,  з 1 липня 2006 року- 375 грн.,  з 1 грудня 2006 року- 400 грн.,з 1 січня 2007 року-400 грн. , з 1 квітня 2007 року- 420 грн.,  з 1 липня 2007 року- 440 грн.,  з 1 жовтня 2007 року- 460 грн.,  з 1 січня 2008 року- 515 грн.,  з 1 квітня 2008 року- 525 грн.,  з 1 жовтня 2008 року- 545 грн.,  з 1 грудня 2008 року- 605 грн., з 1  січня 2009 року- 605 грн.,  з 1 квітня 2009 року- 625 грн.,  з 1  липня 2009 року- 630 грн.,  з 1 жовтня 2009 року- 650 грн., з 1 грудня 2009 року- 669 грн.,  з 1 листопада 2009 року- 744 грн.,  з 1  січня 2010 року- 869 грн.,  з 1 квітня 2010 року- 884 грн.,  з 1  липня 2010 року- 888 грн.,  з 1 жовтня 2010 року- 907 грн., з 1 грудня 2010 року- 922 грн.,  з 1  січня 2011 року- 941 грн.,  з 1 квітня 2011 року- 960 грн.,  з 1 жовтня 2011 року- 985 грн., з 1 грудня 2011 року- 1004 грн., з 1  січня 2012 року- 1073 грн.,  з 1 квітня 2012 року- 1094 грн.,  з 1  липня 2012 року- 1102 грн.,  з 1 жовтня 2012 року- 1118 грн., з 1 грудня 2012 року- 1134 грн., з 1  січня 2013 року- 1147 грн.,  з 1 грудня 2013 року- 1218 грн., з 1  січня 2014 року-1218 грн.,  з 1  січня 2015 року- 1218 грн.,  з 1   вересня 2015 року- 1378 грн., з 1  січня 2016 року- 1378 грн., з 1  травня 2016 року- 1450 грн.. 
    З урахуванням коефіцієнтів збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір втраченого заробітку на 15.07.2016 року( дата звернення  з таким позовом) складає  29,24 грн., виходячи із розрахунку:   4,22 грн.( втрачений позивачем заробіток  на 02.09.1996 року) х 1,156 х1,105х 1,106х1,068х 1,070х1,054х1,071х 1,066х1х1,05х 1,047х 1,045 х1,119х 1,019х 1,038 х1,110х1х1,033х1,008х1,031х1,029х1,112х1,168х1,017х1,004х1,021х1,016х1,020х1,020х1,026х1,019х1,068х1,019х1,007х1,014х1,014х1,011х1,061х1х1х1,131х1х1,052.  
    Згідно статті 454 ЦК України 1963 року якщо груба необережність самого потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а при вині заподіювача шкоди - і залежно від ступеня його вини) розмір відшкодування, якщо інше не передбачено законом Союзу РСР, повинен бути зменшений або у відшкодуванні шкоди повинно бути відмовлено. 
     Згідно роз`яснень, викладених в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»(в редакції, що діяла до внесення змін згідно Постанови Пленуму №9 від 24 жовтня 2003 року)    при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов`язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. 
    Правила ст. 454 ЦК про зменшення розміру відшкодування або відмову у відшкодуванні шкоди з врахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках заподіяння шкоди майну, а також особі громадянина, однак у кожному разі підставою до цього може бути груба необережність потерпілого (знаходження в нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху і т. п.), а не проста необачність.  
    Аналогічні положення закону містяться і в статті 1193 ЦК України 2003 року.
     Судом першої інстанції встановлено, що 2 вересня 1991 року  позивач отримав травму ноги при переході в невстановленому місці  залізничної колії станції Часів-Яр під вагоном в момет руху маневрового составу, що не оспорюється сторонами.
      Згідно акту службового розслідування нещасного випадку з громадянами на залізничних дорогах від 06.09.1991року  причиною нещасного випадку стало порушення ОСОБА_1 техніки безпеки через спробу перейти залізничну колію під вагоном.  
       За таких обставин з боку позивача була допущена груба необережність у вигляді нехтування ним правилами безпеки при переході залізничної колії, на що звернуто увагу в доводах апеляційної скарги та що дає підстави для визначення його вини в 60% та відповідного зменшення розміру відшкодування втраченого заробітку.  З урахуванням викладеного , розмір втраченого заробітку, який підлягає щомісячній сплаті  позивачеві складає  11,70 грн. ( 29,24 грн.(втрачений заробіток)х60%).
     Розраховуючи  розмір втраченого заробітку позивачем, суд першої інстанції виходив із того, що з 01.01.2018 року  розмір мінімальної заробітної плати складав 3723 грн, а його п`ятикратний розмір - 18615 грн.,виходячи із якого 40% становить 7446 грн. При цьому судом першої інстанції не наведено обґрунтування застосування положень статті 1208 ЦК України 2003 року до правовідносин, які виникли в грудні 1991 року в період дії положень ЦК 1963 року без визначення взагалі базового розміру втраченого заробітку.  
    Також проводячи розрахунки із 40% втрати загальної  працездатності, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що у позивача встановлено 30% втрати професіональної працездатності,із якої необхідно виходи відповідно до положень Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472 , яким було встановлено ,що в даном випадку розмір відшкодування втраченого потерпілим заробітку встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності і середньомісячного заробітку, який він мав до ушкодження здоров`я (п.9).
Визначаючи період,за який підлягає стягненню з відповідача втрачений заробіток у зв`язку із нещасним випадком, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що слід стягнути заборгованість за три роки перед зверненням з таким позовом.
Проте такий висновок суперечить нормам матеріального права.
До виниклих правовідносин не застосовується строк позовної давності для звернення з такими вимогами до суду. Між тим, період,за який присуджуються виплати, є різним в кожному окремому випадку.
     Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992  "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" ( з послідуючими змінами) роз`яснено, що суми на відшкодування шкоди мають присуджуватися особам, які мають право на виплату у зв`язку зі смертю, - з дня смерті потерпілого.
При поданні заяви про відшкодування шкоди після закінчення трьох років із дня втрати потерпілим працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня смерті годувальника присудження виплат провадиться з дня звернення з такими вимогами. 
За вимогами про продовження платежів виплати провадяться за весь попередній час, протягом якого належало відшкодовувати шкоду, без обмеження будь-яким строком (з дня закінчення попередніх виплат вимоги про їх продовження задовольняються за умови, що МСЕК (а у відповідних випадках - судово-медична експертиза) підтвердила втрату працездатності та її відсоток за цей період). В інших випадках виплати, призначені, але своєчасно не одержані потерпілим або особою, яка має право на їх одержання, а також вимоги про перерахунок (наприклад, за відсотком втрати працездатності) сум щомісячних платежів, раніше визначених судом або роботодавцем, підлягають задоволенню за час, що не перевищує трьох років. 
Тобто трирічний строк застосовується при перерахунку сум щомісячних платежів, раніше визначених судом або роботодавцем.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 до 15 липня 2016 року не звертався ні до відповідача ні до суду  для вирішення питання про розрахунок та виплату сум щомісячних платежів у зв`язку із каліцтвом,   суми щомісячних платежів судом або відповідачем раніше не призначалися, що підтвердив сам ОСОБА_1 в апеляційній інстанції.  
Судом встановлено, що ОСОБА_1 вперше звернувся до суду із позовом про розрахунок та стягнення з відповідача втраченого заробітку у зв`язку із нещасним випадком, який стався з ним  2 вересня 1991року,  лише 15 липня 2016 року. 
За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню за загальними правилами з моменту звернення ОСОБА_1 з таким позовом, тобто з 15 липня 2016 року. Судове рішення було ухвалено 07.03.2019 року.Таким чином  за вказаний період підлягало одноразовій сплаті  з урахуванням індексів інфляції 478,64 грн. ((11,70 грн. х 31 місяць=362,58 грн.х132,01% (сукупний індекс інфляції)). 
      Відповідно до положень статті 1197 ЦК України 2003 року розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. 
    Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. 
   Зазначена норма  діє з моменту прийняття Цивільного Кодексу України 2003 року та визначає порядок розрахунку втраченого заробітку  внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка працювала за трудовим договором після прийняття Кодексу 2003 року. 
     Судом встановлено,що ОСОБА_1 був травмований не під час роботи за трудовим договором і не перебував з відповідачем у трудових відносинах. 
      Таким чином,зазначена норма закону не підлягає застосуванню до правовідносин,які виникли в результаті травмування позивача.
    Цивільний Кодекс 1963 року на момент виникнення права у позивача на відшкодування втраченого заробітку таких положень не містив.
    Статтею 5 ЦК України передбачено,що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства немає зворотної дії у часі,крім випадків,коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
    Травмування позивача мало місце 02.09.1991 року, розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягав відшкодуванню, визначався діючими на той період положеннями ЦК України 1963 року (зокрема статтями 440, 441, 450,455), Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаних з виконання ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів від 23 червня 1993 року № 472.  
     Тобто зазначений в статті 1197 ЦК України 2003 року порядок визначення заробітку, втраченого в результаті каліцтва застосовується лише до працівників,які працювали за трудовим договором та  які отримали каліцтво на підприємстві після набрання чинності вказаної норми і на позивача не розповсюджується, оскільки на момент його травмування діяв інший порядок розрахунку, наведений вище, а тому не може бути застосованим, на що не звернув уваги суд першої інстанції.
Таким чином доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.
Доводи апеляційної скарги щодо того,що АТ «Укрзалізниця» є неналежним відповідачем в справі є безпідставними.
Установлено, що на час нещасного випадку (02 вересня 1991 року) володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдана шкода, було ДП «Донецька залізниця».
Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ДП «Донецька залізниця» з  25  листопада 2014 року перебуває в стані припинення.
Правові, економічні та організаційні особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, 100 % акцій якого належать державі, визначено Законом України від 23 лютого 2012 року № 4442-VI «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» (далі - Закон № 4442-VI).
Відповідно до пункту 6 статті 2 Розділу ІІ Закону № 4442-VI товариство є  правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.
Постановою Кабінету Міністрів України № 735 від 02 вересня 2015 року затверджено статут ПАТ «Укрзалізниця», згідно зяким АТ «Укрзалізниця» є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, серед яких ДП «Донецька залізниця». Товариство набуває статусу юридичної особи з дня його державної реєстрації в установленому законом порядку.
Державну реєстрацію ПАТ «Укрзалізниця» здійснено 21 жовтня 2015 року, про що свідчить відповідний запис у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Відповідно до Закону № 4442-VI постановою Кабінету Міністрів України № 200 від 25 червня 2014 року утворено ПАТ «Укрзалізниця» на базі Укрзалізниці, підприємств залізничного транспорту, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1.
До переліку, наведеного в зазначеному додатку, включено ДП «Донецька залізниця».
За змістом частин першої, п`ятої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Відповідно до частини п`ятнадцятої статті 37 Закону України № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» від 15 травня 2003 року (в редакції, яка діяла на дату реєстрації АТ «Укрзалізниця») злиття вважається завершеним з моменту державної реєстрації новоутвореної юридичної особи та державної реєстрації припинення юридичних осіб, що припиняються у результаті злиття.
При реорганізації юридичної особи відбувається універсальне правонаступництво. При універсальному правонаступництві все майно особи як сукупність прав та обов`язків, які їй належать, переходить до правонаступника чи правонаступників, при цьому в цій сукупності переходять усі окремі права та обов`язки, які належали на момент правонаступництва правопопереднику незалежно від їх виявлення на той момент.
Ухвалюючи рішення про реорганізацію, уповноважений орган юридичної особи спрямовує свою волю на передачу не окремого майна, прав або обов`язків, а усієї їх сукупності.
У процедурі реорганізації підприємств залізничного транспорту у формі злиття все майно, права та обов`язки державних підприємств, які припиняються, переходять до правонаступника - АТ «Укрзалізниця». Держава не має права вилучити якусь частину майна, зокрема ту, що знаходиться на неконтрольованій території, і не передати її (частину) правонаступнику.
При реорганізації в формі злиття немає значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків. Адже правонаступник лише один, що унеможливлює виникнення будь-яких спорів щодо переходу майна, прав чи обов`язків.
Отже, лише при припиненні суб`єкта господарювання шляхом поділу в розподільчому балансі визначається правонаступництво. Внаслідок же злиття, приєднання або перетворення правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при таких видах реорганізації неможливий.
Відсутність у передавальному акті ДП «Донецька залізниця» від 05 серпня 2015 року певного майна чи зобов`язань не свідчить про те, що відповідач не став правонаступником за ними, оскільки АТ «Укрзалізниця» як єдиним правонаступником прийнято усе майно та усі зобов`язання підприємств, які припиняються шляхом злиття.
Положення постанов Кабінету Міністрів України № 200 та № 604 взагалі не  регулюють питання правонаступництва, не призупиняють реорганізацію і не визначають те, що певне майно чи зобов`язання не переходить до АТ «Укрзалізниця», як помилково вважав суд апеляційної інстанції; вони лише описують порядок обліку такого майна - за якою вартістю воно обліковується, відображається в балансі чи обліковується на позабалансових рахунках.
Законодавець встановив для кредиторів юридичних осіб, які припиняються шляхом злиття, інші гарантії захисту законних інтересів їх прав, аніж встановлені статтями 105 і 107 ЦК України. Такий підхід зумовлений унікальним статусом АТ «Укрзалізниця» для економіки України як монополіста на ринку перевезень залізничним транспортом, будь-які процеси реорганізації якого не повинні перешкоджати роботі такого підприємства, зокрема перевезенням вантажів та  пасажирів. Права кредиторів можуть вважатися належним чином захищеними закріпленням в частині шостій статті 2 Закону про особливості утворення Укрзалізниці положень про правонаступництво АТ «Укрзалізниця» щодо усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.
Ураховуючи, що відповідно до частини шостої статті 2 Закону № 4442-VI товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, правонаступництво не пов`язується з державною реєстрацією припинення підприємства залізничного транспорту, а кредиторам не надавалося право вимагати дострокового виконання вимог у порядку, передбаченому статтею 107  ЦК України, тобто всі їхні вимоги перейшли в повному обсязі до АТ «Укрзалізниця», датою виникнення універсального правонаступництва АТ «Укрзалізниця» щодо підприємств залізничної галузі, які припиняються шляхом злиття, слід вважати дату його державної реєстрації - 21 жовтня 2015 року, з якої воно є правонаступником ДП «Донецька залізниця».
Тобто, АТ «Укрзалізниця» є правонаступником ДП «Донецька залізниця» з дати державної реєстрації АТ «Укрзалізниця» (21 жовтня 2015 року).
Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі № 910/5953/17 (провадження № 12-98гс19).
     Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального  права та невідповідності висновків,викладених у рішенні суду першої інстанції,обставинам справи. 
Оскільки апеляційним судом  встановлено  неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального та процесуального права, то є підстави для часткового задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно частин 1 та 6 статті 141 ЦПК України  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
     АТ «Укрзалізниця» при зверненні з апеляційною скаргою сплачено судовий збір платіжним дорученням №1614240 від 20 лютого 2019 року в сумі 3154,17 грн. та платіжним дорученням №1782162 від 23 квітня 2019 року в сумі 4622,06 грн..
    Позивач звільнений від сплати судового збору.  Позовні вимоги задоволено частково (39,51%), а тому з АТ «Укрзалізниця» підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 2044,31 грн..
    Так як апеляційна скарга задоволена частково (60,49%), тому  переплачений  АТ «Укрзалізниця»  судовий збір  за подачу апеляційної скарги  слід   компенсувати за рахунок держави в розмірі 4694,77 грн.. 
     Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги  та часткове скасування рішення суду і ухвалення в цій частині нового про часткову відмову у задоволенні позовних вимог, а позивач звільнений від сплати судового збору, то є підстави враховуючи положення ст.141 ЦПК України щодо взаємозарахування. Таким чином  на користь   відповідача слід компенсувати  судовий збір  в розмірі 2650,46 грн.(4694,77-2044,31).
    Так як питання щодо судового збору судом першої інстанції вирішено  додатковим  рішенням    від 08 жовтня 2019 року, то воно підлягає скасуванню у зв`язку із перерахунком судового збору апеляційною інстанцією.
    Ухвалою Донецького апеляційного суду від 06 листопада 2019 року було зупинено дію оскаржуваного рішення,оскільки апеляційна скарга розглянута, то дія рішення підлягає поновленню.

       Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 382, 384  ЦПК України, апеляційний суд -

                                                                 ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.
       Рішення Артемівського міськрайонного суду від 07 березня 2019 року та додаткове рішення Артемівського міськрайонного суду від 08 жовтня 2019 року скасувати. 
       Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково .
       Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця»  на користь ОСОБА_1    у рахунок відшкодування шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я, яке сталося  02.09.1991 року, за  період з 15.07.2016 року по 07.03.2019 року 478 (чотириста сімдесят вісім) гривень 64 копійки.
      Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця»  на користь ОСОБА_1   у рахунок відшкодування шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я,  яке сталося 02.09.1991 року, по 11(одиннадцять) гривень 70 копійок щомісячно, починаючи з 08.03. 2019 року до зміни обставин,з якими пов`язаний розрахунок відшкодування шкоди. 
      В  задоволенні позовних вимог  в іншій частині  відмовити.
     Сплачений  судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції  в розмірі 2650,46 грн. компенсувати Акціонерному товариству «Українська залізниця» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

       Повний текст постанови складено 09.12.2020 року.

       Судді: