ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" жовтня 2020 р.                                                                   Справа №914/926/20

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого - судді                                                            Кравчук Н.М.
суддів                                                                                Кордюк Г.Т.
                                                                                          Плотніцький Б.Д.
розглянувши          апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за №39/5-453-20 від 14.07.2020 (вх. № ЗАГС 01-05/2042/20 від 21.07.2020) 
на рішення                    Господарського суду Львівської області від 26.06.2020 (суддя Бортник О.Ю.)
у справі                     №914/926/20
за позовом:                    Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі АТ "НАК "Нафтогаз України"), м. Київ
до відповідача:           Комунального підприємства Сокальської міської ради "Сокальтеплокомуненерго" (надалі КП "Сокальтеплокомуненерго"), м. Сокаль, Львівська область
про                               стягнення 53617,72 грн заборгованості, у тому числі пені, 3% річних та інфляційних нарахувань за неналежне виконання грошового зобов`язання

учасники справи: не викликалися

ВСТАНОВИВ:
06.04.2020 АТ “НАК “Нафтогаз України” звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з КП “Сокальтеплокомуненерго” 53617,72 грн. заборгованості, з яких: 13 522,65 грн. пені, 9 350,18 грн. 3% річних та 30 744,89грн. інфляційних нарахувань.
Позивачем 04.06.2020 було подано заяву про зменшення позовних вимог № 14/4-3745-20 від 02.06.2020. У прохальній частині цієї заяви, позивач просив  суд  стягнути з відповідача на його користь 22 026,32 грн., у  тому числі: пеню у сумі 13 522,65 грн., 3% річних у сумі 1974,04 грн. та інфляційні у сумі 6529,63грн. Заява мотивована необхідністю зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суми заборгованості, сплачені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 на підставі укладених спільних протокольних рішень.
Суд, розглянувши заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, подану 04.06.2020 прийняв її до розгляду.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.06.2020 у справі №914/926/20 позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог № 14/4-3745-20 від 02.06.2020 задоволено частково. Стягнуто з КП “Сокальтеплокомуненерго” на користь АТ “НАК “Нафтогаз України” 10734,28 грн.  пені,  1974,03 грн. 3% річних, 6529,63 грн. інфляційних та  1051,00 грн судового збору. Повернуто  АТ “НАК “Нафтогаз України”  з державного бюджету 1051,00 грн. судового збору в зв`язку із визнання відповідачем  позовних вимог. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції встановив, що позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором в частині своєчасної оплати за поставлений газ. Відтак, перевіривши здійснений позивачем розрахунок нарахування інфляційних втрат, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та відповідно задоволення позову в цій частині. Здійснивши обрахунок заявлених позивачем до стягнення з відповідача 3% річних  в сумі 1974,04 грн., суд дійшов висновку, що такі підлягають задоволенню в сумі 1974,03 грн. Щодо решти 0,01грн. 3% річних то позивачем допущено арифметичну помилку, у зв`язку з чим зазначена сума не підлягає стягненню з відповідача. Крім того, місцевим господарським судом також визнано обґрунтованим нарахування позивачем 13 522,65 грн. пені, передбаченої п.8.2 договору. Водночас судом враховано клопотання відповідача про зменшення заявленої до стягнення заборгованості та використано право на зменшення розміру штрафних санкцій (пені), зважаючи на те, що природний газ, який постачався за договором, використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, незначний строк прострочення оплати природного газу; фінансовий стан відповідача; необхідність дотримання справедливого балансу майнових та інших інтересів сторін та засад справедливості і розумності.
Не погоджуючись з даним рішенням, АТ "НАК "Нафтогаз України" подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 0,01 грн. 3% річних   та 2   788,37 грн. пені. Відповідно в цій частині просить прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зокрема, скаржник стверджує, що судом не було враховано інтереси позивача, не з`ясовано чи були заподіяні позивачу збитки неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договором та не оцінено розмір таких збитків. Крім того, апелянт вважає, що відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості і його скрутний фінансовий стан не є винятковим випадком та підставою для зменшення розміру пені.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 17.09.2020 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Кравчук Н.М., судді Кордюк Г.Т., Плотніцький Б.Д. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ НАК “Нафтогаз України” на рішення Господарського суду Львівської області від 26.06.2020 у справі №914/926/20 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
Частиною 5 ст. 252 ГПК України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи на адресу суду не надходило.
02.09.2020 КП “Сокальтеплокомуненерго” надіслало відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів скаржника заперечує, вважає їх необґрунтованими, відтак, просить суд оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (зареєстрований в канцелярії суду за вх№01-04/4995/20).
У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (ч.1 ст. 270 ГПК України).
За приписами ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Суд апеляційної інстанції у відповідності до ст. 269 ГПК України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.
11.10.2016 між ПАТ “НАК “Нафтогаз України” (постачальник) та КП Сокальської міської ради “Сокальтеплокомуненерго” (споживач) укладено договір  № 5181/1617-ТЕ-21 постачання природного газу, за умовами якого постачальник зобов`язався поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язався оплатити його, на умовах цього договору та додаткову угоди №1 від 11.10.2016 до договору постачання природного газу від 11.10.2016 № 5181/1617-ТЕ-21 (а.с. 14-24). 
Природний газ, що поставляється за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (п.1.2 договору).
Відповідно до п.12.1 договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 до 31.03.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.
Планові обсяги газу, який мав поставлятися за даним договором в період з 01 жовтня 2016 року по 31 березня 2017 року, сторони погодили в п. 2.1 договору. 
Відповідно до п.5.2 договору ціна за 1000 куб. м. природного газу з ПДВ становить 5930,40 грн.
Відповідно до п. 1 додаткової угоди №1 необхідний споживачу плановий обсяг природного газу, зазначений в п.21. договору, споживач визначає самостійно.
На виконання умов договору позивач протягом листопада-грудня 2016 року,  січня-березня 2017року передав у власність відповідачу природний газ на загальну суму 3 934 357,83 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 30.11.2016, 31.12.2016, 31.01.2017, 28.02.2017, 31.03.2017.
Пунктом 6.1 договору сторони погодили, що оплата за природний газ здійснюється  споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний  розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
Сторони погодили, що з урахуванням пункту  11.3 цього Договору, укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання сторонами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005р. № 20 “Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій” спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.
Наявними у матеріалах справи доказами, а саме: Договором № 5181/1617-ТЕ-21  постачання природного газу та додатковою угодою до нього, актами приймання-передачі природного газу від  30.11.2016, 31.12.2016, 31.01.2017, 28.02.2017, 31.03.2017,  випискою операцій позивача по Договору 5181/1617-ТЕ-21, платіжними дорученнями №629 від 14.12.2016 на суму 751 055 грн., № 25 від 17.01.2017 на суму 788   880 грн., № 71 від 27.02.2017 на суму 972   431 грн., № 134 від 13.03.2017  на суму 589 100грн., № 257 від 21.08.2017 на суму 704   456 грн., № 583 від 30.10.2017 на суму 128 435,72 грн., згідно яких оплати проведено 27.12.2016, 26.01.2017, 28.02.2017, 24.03.2017, 23.08.2017 та 30.10.2017 відповідно, Спільними протокольними  рішеннями № 3080 від  13.12.2016 року на суму 751  055,00 грн;   №161  від  17.01.2017 року на суму 788 880,00 грн;   № 816 від  10.02.2017 року на суму 972 431,00 грн;   №  1461  від 09.03.2017 року на суму 589  100,00 грн;   № 2613 від  18.05.2017 року на суму 704 456,00 грн.  підтверджується несвоєчасна оплата відповідачем отриманого ним від позивача по Договору № 5181/1617-ТЕ-21  у  березні  2017 року природного газу  на суму 128 435,31грн. 
Вартість поставленого постачальником природного газу за договором була повністю сплачена відповідачем, проте, з порушенням встановленого строку оплати. 
Вказані обставини визнаються відповідачем.
Пунктом 8.2 договору встановлено, що у разі прострочення відповідачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він  зобов`язується сплатити  позивачу  пеню в розмірі 21 % річних, але не більше подвійної облікової  ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування пені не здійснюється постачальником на суми оплат, проведені споживачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. № 20.
Позивач, посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов п. 6.1 договору щодо здійснення розрахунків за одержаний природний газ у встановлений договором строк, нарахував відповідачу та заявив до стягнення пеню в розмірі 13 522,65 грн., 3% річних у сумі 1974,04 грн. та 6529,63 грн. інфляційних втрат нарахованих за прострочення виконання грошового зобов`язання у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України.
При винесенні постанови колегія суддів керувалася таким.
Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Як зазначалося вище, 11.10.2016 між сторонами у справі був укладений договір постачання природного газ № 5181/1617-ТЕ-21.
Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Судом встановлено, що позивачем свої зобов`язання щодо поставки природного газу, у строки та в обсягах визначених договором, виконано належним чином. Так на виконання умов договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 3   934   357,83 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 30.11.2016, 31.12.2016, 31.01.2017, 28.02.2017, 31.03.2017, які підписані уповноваженими представниками сторін та скріпленні їх печатками.
Приписами ч. 1 ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Пунктом 6.1 договору сторони узгодили, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки товару.
Нормою ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з приписами ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Як вбачається з матеріалів справи, оплату за переданий газ відповідач здійснював не у строк визначений договором, про що свідчать долучені до матеріалів справи розрахунки. Окрім того, даний факт щодо своєчасності оплати вартості поставленого газу не заперечується і самим відповідачем. 
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Приписами п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (п.п.1, 3 ст. 549 ЦК України).
Пунктом 8.2 договору від 11.10.2016 сторони обумовили, що у разі прострочення відповідачем оплати згідно пункту 6.1 цього договору він  зобов`язується сплатити  позивачу  пеню в розмірі 21 % річних, але не більше подвійної облікової  ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з поданим розрахунком позивачем заявлено до стягнення пеню в розмірі 13 522,65 грн., 3% річних у сумі 1974,04 грн. та 6529,63 грн. інфляційних втрат.
Суд першої інстанції, встановивши наявність порушення зобов`язання відповідача з оплати отриманого природного газу за спірним договором, здійснивши перевірку розрахунків пені, трьох процентів річних та збитків, завдані інфляцією, визнав обґрунтованими нарахування за спірний період на суму 13 522,65 грн., 3% річних в сумі 1974,03 грн. та інфляційних втрат в розмірі 6529,63 грн.
Здійснивши за допомогою системи «Ліга: Закон» власний перерахунок заявлених позивачем до стягнення з відповідача 3% річних  в сумі 1974,04 грн.  за період часткового  прострочення виконання грошового зобов`язання з 26.04.2017 по 29.10.2017, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що до стягнення підлягає 3% річних  в сумі 1974,03 грн.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було подано клопотання про зменшення розміру пені, на підставі ч. 3 ст.551 ЦК України та ст. 233 ГК України, на 90% від заявленої суми, а саме суму пені 13 522,65 грн. зменшити до 1352,27грн.
Статтею 233 ГК України надано право суду зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Згідно з ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
Враховуючи зміст наведених норм, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. 
При цьому питання можливого зменшення штрафних санкцій вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 ГПК України, тобто, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18.
В обґрунтування на зменшення розміру пені відповідач покликається на те, що оплата за отриманий ним згідно договору № 5181/1617-ТЕ-21 природний газ, проведена в повному обсязі, а порушення строків оплати зумовлено тим, що КП Сокальської міської ради “Сокальтеплокомуненерго” фінансується за рахунок коштів від наданих населенню, підприємствам, установам і організаціям послуг, та за рахунок бюджетних коштів. За результатами фінансово-господарської діяльності підприємство отримувало збитки. Станом на 01.07.2017 заборгованість перед підприємством за послуги теплопостачання становила 2   248,4 тис.грн. На підтвердження вказаного відповідачем долучено звіт про фінансові результати за 9 місяців 2017 року, інформацію про стан розрахунків за послуги теплопостачання станом на 01.07.2017 (а.с. 107-113). 
Окрім того, вважає, що позивачем не доведено, що прострочення відповідачем платежів за отриманий природний газ, заподіяло йому збитки. В той же час, стягнення із відповідача повного обсягу пені, 3% річних та інфляційних втрат тільки погіршить фінансову ситуацію відповідача та може призвести до банкрутства підприємства.
Як вбачається з оскаржуваного судового рішення, вирішуючи питання про зменшення нарахованої відповідачу пені, суд враховував факт погашення відповідачем заборгованості з оплати отриманого від позивача природного газу, фінансовий стан відповідача, причини виникнення заборгованості, необхідність дотримання справедливого балансу майнових та інших інтересів сторін та засад справедливості і розумності. Суд не взяв до уваги доводи відповідача стосовно відсутності збитків позивача, оскільки ці доводи не підтверджені жодними доказами. 
З огляду на всі фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для зменшення розміру пені, оскільки присудження до стягнення 10734,28 грн.  від належної до стягнення суми пені 13 522,65 грн., з урахуванням обставин справи, є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань і проявом балансу між інтересами кредитора і боржника та узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, а також є засобом недопущення використання пені як інструменту отримання безпідставних доходів, а не як способу стимулювання боржника до належного виконання зобов`язань. 
При цьому, як зазначалося вище, задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних нарахувань у значній мірі компенсує позивачу негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем умов договору, а стягнення з КП "Сокальтеплокомуненерго" пені у повному обсязі не є співрозмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання.
Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.01.2020 у справі №       902/855/18, від 14.01.2020 у справі №911/873/19. 
Беручи до уваги вищевикладене, доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції необґрунтовано зменшив розмір пені не може слугувати підставою для скасування рішення, що оскаржується, оскільки, як уже зазначалося, зменшення суми пені є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів.
Таким чином, рішення місцевого господарського суду в частині зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для його скасування в цій частині.
Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.
Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Оскільки, апеляційна скарга до задоволення не підлягає, то відповідно понесені судові витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги залишається за скаржником.
Керуючись, ст.ст. 247, 252, 269, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -
ПОСТАНОВИВ :
1.          Рішення Господарського суду Львівської області від 26.06.2020 у справі №914/926/20 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.
2.          Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.
3.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.
4.          Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Головуючий суддя                                                            Н.М. Кравчук 
судді                                                                                           Г.Т. Кордюк 
                                                                                                    Б.Д. Плотніцький