КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
10 грудня 2020 року                                                                                                           м. Київ
 
Єдиний унікальний номер справи   № 357/9928/19                                                        
Апеляційне провадження №22-ц/824/473/2020
 
Київський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого            Іванченко М.М.
суддів:                      Музичко С.Г., Коцюрби О.П.
при секретарі:          Гордієнко О.В.
за участю:
позивача: ОСОБА_1 
представника позивача: ОСОБА_2 
відповідача: ОСОБА_3 
представника відповідача: ОСОБА_4 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні  цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби головного територіального управління в Київській області про припинення стягнення аліментів на утримання дитини та звільнення від сплати заборгованості по аліментах
 
за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 
                                                                                                 
на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ухваленого 28 листопада 2019 року в приміщенні суду в складі судді Ярмоли О.Я., повний текст судового рішення складено 3 грудня 2019 року -
 
В С Т А Н О В И В:
 
ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 в якому просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментам за період з 1 січня 2014 року по день набрання законної сили даним судовим рішенням, на користь відповідача на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття та припинити станом на день набрання законної сили даним судовим рішенням стягнення аліментів з нього на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 18 листопада 2003 року перебував з ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після розірвання шлюбу, дитина спочатку проживала з відповідачем, але з 2014 року постійно проживає з позивачем та його батьками. За рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 11 листопада 2013 року з позивача стягуються аліменти на користь відповідача на утримання сина ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. На даний час дитина перебуває на повному матеріальному забезпеченні позивача.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2019 року позов ОСОБА_1  - задоволено частково.
ОСОБА_1 звільнено від сплати заборгованості по аліментах на утримання неповнолітнього ОСОБА_6 , за виконавчим листом №2/357/4186/13 від 25 листопада 2013 року (ВП №59224317), що утворилася станом на 1 листопада 2019 року на загальну суму 80866 грн 50 к. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позовних вимог в частині звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментах відмовити. 
Зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з порушеннями норм чинного законодавства. Крім того зазначає, що ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині звільнення від сплати заборгованості по аліментах на утримання неповнолітнього сина, судом не надано належної оцінки наявним в справи доводів, не перевірено і не вказано причини їх відхилення.
Також до суду звернувся із апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який посилаючись на порушення норм права просив рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про припинення стягнення аліментів  та  ухвалити нове рішення про задоволення вимог у цій частині.
В своїй апеляційній скарзі позивач вказує, що спільний син сторін проживає переважно з батьками позивача та батьками відповідача проте судом першої інстанції вказані обставини не прийнято до уваги. Також вказує, що ОСОБА_3 не забезпечує матеріально сина. Звертає увагу суду на те, що позивач в повній мірі матеріально забезпечує сина. 
Позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_1  з підстав викладених у ній та просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову  у повному обсязі, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Відповідач та її представник  підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_3   та просили її задовольнити, а щодо апеляційної скарги ОСОБА_1   вони заперечували проти доводів та просили рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог залишити без змін.
Представники третіх осіб не з`явились, про час, день та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Зважаючи на положення ст.372 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності представників третіх осіб.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного висновку.
Задовольняючи позовні вимоги в частині звільнення ОСОБА_1 від сплати аліментів суд першої інстанції вважав, що позивач довів, а відповідач не спростувала, що з трьохрічного віку і по вересень 2019 року  їх дитина, фактично, здебільшого, перебувала на утриманні свого батька та його родини, а в дев`ятирічному віці малолітній ОСОБА_5 ,  один рік повністю перебував на утриманні свого батька, проживав з ним, а тому заборгованість по аліментах, що виникла в цей період не може бути стягнута на користь ОСОБА_1 , оскільки право на аліменти має той з батьків на чиєму утриманні перебуває дитина.
Проте апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду з огляду на таке.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до вимог ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно ч.3 ст.181, ч.1 ст.184 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі.
Відповідно до ст.182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.
У відповідності до ст.194 СК України, заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 СК України -до досягнення нею двадцяти трьох років.
Відповідно до положень ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.
Відповідно до ч.4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Згідно ст.197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
З аналізу даної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони з 18 листопада 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області розірвано (а.с.20,22, том 1).
            В період сторін перебування у зареєстрованому шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_6 (а.с.21, том 1).
            Рішенням Білоцерківського районного суду Київської області  від 11 листопада 2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця починаючи з 1 жовтня 2013 року і до досягненню дитиною повноліття (а.с.23, том 1).
            29 травня 2019 року постановою державного виконавця Білоцерківського міського відділу ДВС головного територіального управління юстиції  у Київській області  Бокар Ю.М. відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №2/357/4186/13 виданого 25 листопада 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця починаючи з 1 жовтня 2013 року і до досягненню дитиною повноліття (а.с. 25, том 1).
            Згідно розрахунку заборгованості  зі сплати аліментів у ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 наявний борг станом на 26 листопада 2019 року  у розмірі 80866 грн 50 к. (а.с. 116 том 1).
            Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що з часу окремого проживання з сином, відповідач самоусунулася  від матеріального утримання сина,  не займається належним чином його вихованням та не піклується про його навчання. ОСОБА_5   знаходиться на його повному матеріальному утриманні, позивач купує необхідні речі для сина, продукти харчування, іграшки, кожен рік з дитиною їздить відпочивати, оздоровлює сина за свій рахунок, що підтверджується відповідними квитанціями та чеками. Позивач добровільно сплачував аліменти шляхом перерахувань  на ім`я відповідача, але гроші ОСОБА_3 витрачала на власні потреби. Позивач припинив добровільно надавати кошти відповідачу з серпня 2016 року.  Влітку 2019 року він отримав з Білоцерківського МВ ДВС постанову про відкриття виконавчого провадження та про стягнення з нього аліментів на утриманння сина в розмірі 1/4 частини  всіх видів його заробітку. Крім того, за розрахунком державного виконавця в нього виник борг за несплату аліментів, починаючи з листопада 2013 року по листопад 2019  в розмірі 80866 грн 50 к. Тому позивач просить звільнити його від сплати заборгованості по аліментам, та припинити стягненя аліментів з  нього на користь ОСОБА_3 ,   на утримання сина ОСОБА_5 , оскільки з 2014 року син проживав разом з ним та його батьками, а до матері ходить у вільний від навчання час.  
             На обґрунтування своїх позовних вимог позивачем надано суду акт обстеження житлових умов від 26 лютого 2019 року, лист Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області № 502/04-25 від 22 квітня 2019 року.
Проте на думку апеляційного суду вказані докази не підтверджують факт спільного проживання позивача разом з сином, оскільки відповідно до акту обстеження житлових умов від 26 лютого 2019 року  та від 27 січня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 проживають і мають постійне місце реєстрації ОСОБА_7 (бабуся малолітнього) та ОСОБА_8 (дідусь малолітнього).
Так, у судом вказано, що протягом одного року ОСОБА_9 в дев`ятирічному віці повністю перебував на утриманні свого батька, проживав з ним, проте матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували дану обставину.
З наданих позивачем чеків, як на підтвердження витрат на утримання дитини, не можливо встановити чи дійсно дані витрати проводились саме на дитину, оскільки зокрема з наданих чеків вбачається придбання ліків, проте матеріали справи не місять доказів того, що придбані ліки були призначені ОСОБА_10 . Крім того певна частина наданих копій  платіжних документів є неналежної якості, тому суд не може надавати оцінку даним доказам.
Судом апеляційної інстанції прослухано звукозапис судового засідання Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2020 року на якому було допитано у якості свідка ОСОБА_11 , який вказував, що часто з п`ятниці і на вихідні дні проживає разом з ОСОБА_12 (матір`ю батька), батько не проживає за адресою місця проживання бабусі, а решту часу проживає разом з матір`ю.  Одяг йому купує частково бабуся ОСОБА_7 , за кошти батька, а частково матір.
Так, у суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснила, що за період з 2013 по 2019 років один рік сукупно ОСОБА_5 проживав з бабусею ОСОБА_13 . Вказує, що вона ніколи не виїжджала за межі України на роботу, а працювала в м. Києві з графіком роботи 3 дні через 3 дні. Крім того, не заперечувала тієї обставини, що син з березня 2020 року проживає не з нею.
Отже, матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_9 постійно проживав з батьком до березня 2020 року.
Суд відносить критично до показів свідка ОСОБА_14 ,  оскільки його покази спростовуються показами свідка ОСОБА_11 .
З урахуванням викладених обставин апеляційний суд вважає, вимоги позивача не підтверджені належними та допустимими доказами, а відтак наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про звільнення позивача від заборгованості по сплаті аліментів, зважаючи на те, що хоч і відповідач і не заперечує проти тієї обставини, що син у період з 2013 по 2019 років сукупно один рік проживав з бабусею ОСОБА_13 проте, встановити в які саме дні, місяці та роки апеляційним судом не вбачається за можливим. Крім того, відсутні підстави вважати, що матір не утримувала сина у вказаний період, а саме батько одноособово  матеріально його утримував.
Щодо вимог позивача про припинення станом на день набрання законної сили даним судовим рішенням стягнення аліментів з нього на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Згідно ч.1,6 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги;  в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №756/1529/15-ц вказано, що апеляційний суд перевіряє законність і  обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин  та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
Судом встановлено, що станом на день ухвалення судового рішення син сторін не проживав разом батьком, а проживав з матір`ю ОСОБА_3 та у вихідні дні, та періодично у п`ятницю проживав у матері позивача ОСОБА_7 .
Отже, на момент ухвалення Білоцерківським міськрайонним судом Київської області рішення по даній справи про відмову у задоволенні вимог про припинення стягнення з позивача аліментів на утримання сина, не встановлено, що дитина проживала разом із батьком. Враховуючи зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відмову у задоволенні вимог у цій частині.
Посилання позивача  на те, що стягнуті з нього аліменти можуть бути використані не за призначенням не свідчать про обґрунтованість позовних вимог.
У відповідності до ст.186 СК України, контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Ураховуючи вищевикладене апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а в задоволенні  апеляційної скарги ОСОБА_1 необхідно відмовити, в свою чергу рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2019 року підлягає скасуванню в частині позовних вимог про звільнення від сплати заборгованості по аліментах  та стягнення судового збору з відповідача на користь позивача та ухвалити в цій  частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про припинення стягнення аліментів необхідно залишити без змін.
В порядку перерозподілу судових витрат встановленому ст.141 ЦПК України, з позивача та користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1152 грн 60 к.  
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2019 року - скасувати в частині задоволених позовних вимог про звільнення від сплати заборгованості по аліментах та в частині стягнення судового збору та ухвалити в цій  частині нове рішення про відмову у задоволенні вимог.
Стягнути з ОСОБА_1   на користь   ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 1152 грн 60 к.
В іншій частині позовних вимог рішення суду залишити без змін.
Повне найменування учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою:  АДРЕСА_3 );
Відповідач: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 );
Третя особа: Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (Код ЄДРПОУ 34846021, місцезнаходження:  09107, Київська обл., м. Біла Церква, бр. Олександрійський, 94).
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.
Повний тест постанови складено 15 грудня 2020 року.
 
Головуючий суддя:
 
Судді: