Постанова                                                                                                                                                                                                
Іменем України                                                                     
18 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 757/9635/16-ц
провадження № 61-16453св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого -	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,	Погрібного С. О., Яремка В. В.,	
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 , 
заінтересовані особи: Кредитна спілка «Центр фінансових послуг», ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва                              від 13 грудня 2018 року у складі судді Писанця В. А. та постанову Київського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Борисової О. В., Левенця Б. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов`язок» від 14 грудня 2012 року у справі № 572/12 за позовом Кредитної спілки «Центр фінансових послуг» (далі - КС «Центр фінансових послуг») до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
ОСОБА_1 мотивував свою заяву тим, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов`язок» від 14 грудня 2012 року у справі № 572/12 стягнуто солідарно зі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь КС «Центр фінансових послуг» заборгованість за кредитним договором від 14 липня 2008 року                                          № В-11/0221/08/43/10 у розмірі 226 709,69 грн. Проте справа, на його думку, непідвідомча третейському суду відповідно до пункту 14 частини першої статті                       6 Закону України «Про третейські суди», оскільки спір у цій справі стосується захисту прав споживачів.
У зв`язку із зазначеним ОСОБА_1 просив суд поновити строк для подачі заяви, прийняти її до розгляду; витребувати у КС «Центр фінансових послуг» належним чином завірену копію рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов`язок» від 14 грудня 2012 року у справі № 572/12 та скасувати це рішення.
Суди неодноразово розглядали цю справу.
Останньою ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року               у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено, рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов`язок» від 14 грудня 2012 року у справі № 572/12 залишено без змін.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви, керувався тим, що               ОСОБА_1 є поручителем у спорі, договір, укладений між ним та КС «Центр фінансових послуг», містить третейське застереження, відповідно спір між КС «Центр фінансових послуг» і поручителем про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту, за виконання зобов`язань за яким останній поручився, підвідомчий третейському суду.
Не погоджуючись із ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня         2018 року, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про скасування рішення третейського суду задовольнити.
Постановою Київського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року - без змін.
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, зазначив, що вона відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 755/15234/15-ц, ОСОБА_2 , який є боржником            у спорі, заяви про скасування рішення третейського суду самостійно не подавав, строк на подачу такої заяви пропустив. Крім того, колегія суддів апеляційного суду зазначила, що апелянт, пропустивши строк на подачу заяви про скасування рішення третейського суду, затягує час на його виконання.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У серпні 2019 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу (з урахуванням уточненої касаційної скарги, що надійшла на адресу Верховного Суду у вересні 2019 року) на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду                   від 07 серпня 2019 року у справі, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати вищезазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про скасування рішення третейського суду задовольнити.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на те, що:
- незалежно від предмета та підстав спору, а також незважаючи на те, хто звернувся із позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають із споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», з урахуванням положень статті                                 554 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, тобто спір, що виник між банком, боржником і поручителем, є спором щодо споживчого кредиту, який незаконно розглянув третейський суд, адже згідно з пунктом 14 частини першої статті 14 Закону України «Про третейські суди» справа йому непідвідомча;
- апеляційним судом не враховано правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 755/8494/16-ц.
 
У грудні 2019 року від КС «Центр фінансових послуг» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому вона просить залишити касаційну скаргу без задоволення, оскільки така є необґрунтованою, а оскаржувані судові рішення, що                є законними, залишити без змін.
На дату розгляду справи Верховним Судом інших відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_2 не надходило.
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 надіслав клопотання про зупинення виконання виконавчого листа від 27 вересня 2019 року № 757/17452/13-ц, виданого Печерським районним судом м. Києва, на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов`язок» від 14 грудня 2012 року у справі № 572/12.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_2 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року (з урахуванням ухвал Верховного Суду від 11 вересня 2019 року та від 15 жовтня 2019 року про надання строку для усунення недоліків) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , витребувано матеріали справи № 757/9635/16-ц із Печерського районного суду м. Києва, надано учасникам справи строк для подання відзивів на касаційну скаргу.
 
У листопаді 2019 року матеріали справи № 757/9635/16-ц надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2019 року відмовлено ОСОБА_1                        в задоволенні клопотання про зупинення виконання виконавчого листа від 27 вересня 2019 року № 757/17452/13-ц, виданого Печерським районним судом м. Києва на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов`язок» від 14 грудня 2012 року   у справі № 572/12 за позовом КС «Центр фінансових послуг» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2020 року (з урахуванням ухвали Верховного Суду про виправлення описки від 26 жовтня 2020 року) справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3Цивільного процесуального кодексу України              (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 , поданої у серпні            2019 року, здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
Згідно з частиноюдругої статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України(у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Отже, суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги).
Із зазначених підстав не підлягають розгляду та дослідженню додані КС «Центр фінансових послуг» до відзиву на касаційну скаргу  ОСОБА_2  документи як підтвердження його доводів, якщо вони не були предметом розгляду у судах попередніх інстанцій.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов`язок» від 14 грудня 2012 року у справі № 572/12 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь КС «Центр фінансових послуг» суму несплачених вчасно процентів за період з 15 липня 2008 року по                 29 жовтня 2012 року у розмірі 93 924,11 грн; суму понесених витрат на правову допомогу у розмірі 2 000,00 грн; суму сплаченого третейського збору в розмірі              700,00 грн; суму нарахованої пені за період з 15 липня 2010 року по 29 жовтня               2012 року у розмірі 130 085,58 грн; що разом складає суму коштів у розмірі                       226 709,69 грн.
 
ОСОБА_1 є поручителем, а ОСОБА_2 - боржником (позичальником)             у спорі, укладені між ними та КС «Центр фінансових послуг» договори містять третейське застереження.
 
Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки заявник ОСОБА_1 (поручитель) дізнався про рішення третейського суду у січні 2016 року, коли отримав виклик до державного виконавця з приводу виконання рішення третейського суду, то його заява подана у визначений статтею 3891 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання заяви до суду першої інстанції у березні 2016 року) строк. 
 
Апеляційний суд щодо апелянта ОСОБА_2 (позичальник) зазначив, що він як боржник у спорі заяви про скасування рішення третейського спору самостійно не подавав, строк на подачу такої заяви пропустив.
 
Матеріали справи містять клопотання позичальника ОСОБА_2 до суду першої інстанції про розгляд справи за його відсутності, де зазначено, що він підтримує у повному обсязі вимоги заяви та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.
 
Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд
Підстави для скасування рішення третейського суду визначені у статті 3895 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання заяви ОСОБА_1 до суду першої інстанції в березні 2016 року), якою передбачено, що рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках, передбачених цією статтею. Рішення третейського суду може бути скасовано, зокрема, у разі якщо справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону (пункт 1 частини другої статті 3895 ЦПК України у редакції, чинній на дату подання заяви ОСОБА_1 до суду першої інстанції в березні 2016 року).
Аналогічні положення передбачені статтею 51 Закону України «Про третейські суди» та стаття 458 чинного ЦПК України.
Відповідно до статті 2 цього Закону третейським судом є недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин.
Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
Закон України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення змін до статті                     6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», яким частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, набрав чинності 12 березня 2011 року.
У цій справі рішення Постійно діючим третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов`язок» прийнято 14 грудня 2012 року, тобто після внесення змін до Закону України «Про третейські суди» в частині заборони розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).
Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), який придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
У частинах першій, другій статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.
Відповідно до частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц (провадження № 14-336цс18) вказала, що договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням нею обов`язків як найманим працівником, є споживчим і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер, як споживчого, тому такий спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору, як споживача, а його вирішення, незалежно від ініціатора спору, має ґрунтуватися та враховувати вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».
Тобто незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».
Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що договір поруки                               є додатковим, акцесорним зобов`язанням, який забезпечує належне виконання основного зобов`язання та виникає і існує лише за умови існування основного.
Договір поруки не є споживчим договором, а сторона такого договору не                               є споживачем, оскільки вказаний договір не направлений на задоволення потреб поручителя.
Таким чином, оскільки поручитель є стороною лише акцесорного зобов`язання, він не є споживачем і дія Закону України «Про захист прав споживачів» на правовідносини між поручителем та банком не поширюється.
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно врахувавши правову позицію, зазначену у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 755/15234/15-ц (провадження № 61-1245св17), вирішуючи справу, дійшли обґрунтованого висновку про те, що спір про стягнення з поручителя ОСОБА_1 на користь КС «Центр фінансових послуг» заборгованості в солідарному порядку у розмірі 226 709,69 грн за кредитним договором підвідомчий третейському суду.
Отже, оскільки поручитель не може розглядатись у договорі поруки як споживач послуг кредитної спілки, а тому у цих правовідносинах на нього не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів»; як установлено судами та не заперечується сторонами, договір поруки містить третейське застереження, тому спір між кредитною спілкою і поручителем ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за виконання зобов`язань за яким останній поручився, підвідомчий третейському суду.
Оскільки поручителі є солідарними боржниками перед кредитором, зазначене стосується не тільки поручителя ОСОБА_1 , який звернувся до суду першої інстанції із заявою про скасування рішення третейського суду в цілому, але і стосовно інших поручителів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Із наведених підстав відхиляються доводи касаційної скарги про те, що третейський суд незаконно розглянув спір, що виник між кредитною спілкою та боржником і поручителем, та вона йому непідвідомча.
Не приймаються доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не враховано правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України                       від 06 вересня 2017 року у справі № 755/8494/16-ц, оскільки обставини цієї справи та справи, що переглядається в касаційному порядку, різняться, зокрема у справі № 755/8494/16-ц до суду першої інстанції із заявою про скасування рішення третейського суду зверталась саме позичальник, в тому числі із проханням поновити пропущений строк для оскарження рішення третейського суду.
Апеляційний суд, врахувавши, що ОСОБА_2 є боржником (позичальником) у спорі, заяви про скасування рішення третейського суду самостійно не подавав та пропустив строк на подачу такої заяви, обґрунтовано відхилив апеляційну скаргу ОСОБА_2 та залишив ухвалу суду першої інстанції без змін.
Інші доводи касаційної скарги аналогічні доводам, зазначеним в апеляційній скарзі ОСОБА_2 , зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги).
Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд              з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги).
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, то підстав для нового розподілу судових витрат у суду касаційної інстанції немає.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	О. В. Ступак    	
Судді:	І. Ю. Гулейков    	
 	С. О. Погрібний    	
 	Г. І. Усик    	
 	В. В. Яремко