Ухвала                                                                                           Іменем України
07 грудня 2020 року                                                                                                              м. Київ
справа № 153/379/19
провадження № 51-5324ск20
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу представника потерпілого 
ОСОБА_4 –адвоката ОСОБА_5 на вирок Ямпільського районного суду Вінницької області від 20 лютого 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2020 року щодо ОСОБА_6 ,
встановив:   
Вироком Ямпільського районного суду Вінницької області від 20 лютого 2020 року
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя  
АДРЕСА_1 ,
засуджено за ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин.
Цивільний позов потерпілого задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_4 майнову шкоду в розмірі 
10 193,30 грн та 5000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2020 року вказаний вирок змінено в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення моральної шкоди. Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілого 15 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
За вироком суду ОСОБА_6  03 лютого 2019 року приблизно о 18:00 перебуваючи в будинку на АДРЕСА_2 , під час словесної суперечки із власником будинку ОСОБА_4 , що виникла на побутовому ґрунті, умисно заподіяв останньому тілесні ушкодження, які за висновком судово-медичної експертизи від 05 лютого 2019 року № 11 належать до легких тілесних ушкоджень.
У касаційній скарзі представник потерпілого висловив вимогу про зміну  вказаних судових рішень стосовно ОСОБА_6  в частиністягнення із засудженого майнової та моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_4 . Посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. Зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам 
ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.
Доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні  кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій не оспорюються.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Як убачається з копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є злочином невеликої тяжкості, дані про особу, а саме те, що він не судимий,позитивно характеризується за місце проживання, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також враховано висновок органу пробації про те, що він не становить високої суспільної небезпеки. Обставиною, яка пом`якшує покарання, визнано активне сприяння розкриттю злочину. Обставинами, які обтяжують покарання, визнано вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та вчинення злочину щодо особи похилого віку.
Взявши до уваги вищезазначені обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення  ОСОБА_6 покарання в межах санкції 
ч. 2 ст. 125 КК.
Відповідно до положень ч. 5 ст. 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами цього Кодексу. Згідно 
з ч. 1 ст. 129 КПКсуд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України (далі – ЦК) визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до ст. 1167 ЦК під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, беруться до уваги тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має керуватися засадами розумності, виваженості та справедливості.
Статтею 23 ЦК передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
Як вбачається з копій судових рішень, розмір відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди потерпілому було визначено з урахуванням доказів про понесення ним матеріальних витрат, а також виходячи із конкретних обставин провадження, в тому числі засад розумності, виваженості та справедливості. Цей розмір відповідає ступеню завданих йому матеріальних збитків, фізичних та моральних страждань і вважати його необґрунтованим, на думку Суду, підстав немає.
Під час перегляду кримінального провадження в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції врахував доводи, викладені в апеляційній скарзі представника потерпілого  ОСОБА_4  – адвоката ОСОБА_5 та збільшив розмір стягнення на відшкодування моральної шкоди з 5000 грн до 15 000 грн. Підстав для подальшого збільшення цієї суми та зміни судових рішень, як про це просить у касаційній скарзі представник потерпілого, суд касаційної інстанції не вбачає.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржених судових рішень з підстав, зазначених у касаційній скарзі, представник потерпілого  ОСОБА_4  – адвокат ОСОБА_5  не навів, і таких даних зі змісту судових рішень не встановлено.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_4  – адвоката ОСОБА_5 
на вирок Ямпільського районного суду Вінницької області від 20 лютого 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2020 року щодо ОСОБА_6 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1                       ОСОБА_2                       ОСОБА_3