Справа № 344/4202/20 
Провадження № 22-ц/4808/1060/20 
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючої                        Пнівчук О.В.,
               суддів:                        Горейко М.Д., Томин О.О.
               секретаря                        Маслей А.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 16 липня 2020 року, в складі судді Татарінової О.А., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в :
У березні 2020 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення 1139608,97 грн заборгованості за кредитним договором б/н від 15.12.2011 року.
Позовні вимоги обґрунтував тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 15.12.2011 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 15000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві. 
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі встановленому договором, натомість відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав. Станом на 29.02.2020 року заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором становила 1102850,22 грн, з яких: 15000 грн – тіло кредиту, 1087150,22 грн – відсотки за користування кредитом, 700 грн –пені.
Виходячи з наведеного, АТ КБ «Приватбанк» просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь банку суму заборгованості у розмірі 1139608,97 грн, яка складається з тіла кредиту у розмірі 15000 грн та заборгованості за відсотками за період з 15.12.2011 року по 30.01.2017 року у розмірі 1124608,97 грн, а також витрати по сплаті судового збору.
Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 липня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 15.12.2011 року у розмірі 15000 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за відсотками, представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, вважає рішення, в цій частині, незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального права. 
На думку представника банку, оскільки банк надав кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту у повному обсязі, адже у разі відсутності домовленості між сторонами умов договору щодо розміру відсотків, необхідно керуватися ч. 1 ст. 1048 ЦПК України, якою передбачено, що у такому випадку розмір процентів визначається на рівні облікової ставки НБУ. Відсутність вимог про стягнення заборгованості за процентами на рівні облікової ставки НБУ, не може бути підставою для відмови у задоволенні цих вимог у повному обсязі.
Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, враховуючи передбачений розмір нарахування відсотків: базова відсоткова ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості)-2,5% станом на дату початку користування кредитними коштами, про що зазначено в наданих тарифах.
Зазначив, що основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування.
Відповідач, підписуючи анкету-заяву та користуючись кредитними коштами, здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами.
Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно застосував позицію Верховного Суду, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, оскільки така висловлена в конкретній справі за інших правовідносин сторін.
Апелянт просив скасувати рішення Івано-Франківського міського суду від 16 липня 2020 року в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі, поклавши судові витрати на відповідача.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, згідно даних управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання станом на 07 квітня 2020 року зареєстрований в АДРЕСА_1 будь-які інші дані щодо фактичного місця проживання відповідача у матеріалах справи відсутні, у зв`язку з чим виклик ОСОБА_1 у судове засідання здійснено через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. 
Ухвалою апеляційного суду представнику акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» надано можливість  участі у судовому засіданні у даній справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, однак в зв`язку з проведенням технічних робіт доступ до сервісу «EasyCon» тимчасово обмежено, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справу у відсутності сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до положень ч.1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Судове рішення, згідно ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення вищезазначеним вимогам відповідає. 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення всієї суми заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що у заяві позичальника від 15 грудня 2011 року відсутні умови договору про процентну ставку, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
З таким висновком суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 15.12.2011 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 18).
У заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, він ознайомився і згоден з умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, зобов`язався виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.pivatbank.ua. 
В анкеті відсутнє посилання на те, що відповідач пам`ятку клієнта, що містить, у тому числі, тарифи і основні умови обслуговування та кредитування, отримав і ознайомився з її змістом під розписку.
До позовної заяви банк додав витяг з умов та правил надання банківських послуг, який не підписаний відповідачем.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 29.02.2020 року становила 1102850,22, з яких: 15000 грн – тіло кредиту, 1087150,22 – заборгованість за відсотками, (залишок заборгованості за відсотками за період з 15.12.2011 по 30.01.2017 року 1124608,97 грн, 700 грн нарахована пеня. 
Позивач пред`явив позов про стягнення заборгованості у сумі 139608,97 грн, з яких 15000 грн. заборгованість за кредитом, 124608,97 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом за період з 15.12.2011 року по 30.01.2017 року.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Як передбачено частиною другою статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Позивачем не представлено доказів того, яка саме кредитна картка була видана відповідачу ОСОБА_1 відповідно до наданого Витягу Тарифів обслуговування кредитних кар «Універсальна», то такий містить різне значення (величину) процентної ставки у залежності від виду кредитної картки «Універсальна», відтак посилання апелянта на те, що процентна ставка узгоджена сторонами, є необґрунтованим.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач пред`явив позов про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором заборгованості у сумі 139608,97 грн, з яких 15000 грн. заборгованість за кредитом, 124608,97 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом за період з 15.12.2011 року по 30.01.2017 року. При цьому, заборгованість по відсотках позивачем обчислена виходячи з базової ставки згідно Витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Правил надання банківських послуг (які відповідач не підписував). Таким чином, позивач виходив із того, що процентна ставка за користування кредитними коштами визначена сторонами у договорі.
З огляду на наведене не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що відмовляючи у стягненні відсотків, суд порушив вимоги ст. 1048, 1054 ЦК України.
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції безпідставно застосував позицію Верховного Суду, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, не заслуговують на увагу, оскільки у справі що розглядається, позивач на підтвердження своїх позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами не надав суду належних доказів, яку саме кредитну картку отримав ОСОБА_1 та розмір процентної ставки за такою картою, а тому, та обставина, що відповідач не заперечив щодо стягнення з нього відсотків за користування кредитними коштами не може слугувати підставою для задоволення позовних вимог позивача в цій частині. 
Посилання апелянта на те, що договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався не дають підстав для висновку про його згоду з умовами договору, які відповідач не підписував. 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог банку про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами.
Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу, відповідно до положень ст. 375 ЦПК України слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 16 липня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак у випадках передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 21 жовтня 2020 року.

Головуюча                                                 О.В. Пнівчук
Судді:                                                        М.Д. Горейко
О.О. Томин