ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4563/18  Номер провадження 22-ц/814/2145/20	Головуючий у 1-й інстанції Миронець  О.К.  Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Хіль Л.М.,
суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю., 
Секретар: Мисечко А.І.
За участі: 
представника заявника –  ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_2 
на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2020 року постановлену під головуванням судді Миронець О.К. (відомості про дату складання повного тексту ухвали відсутні)
по справі за заявою  ОСОБА_2  про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаною заявою, відповідно до якої просив скасувати тимчасове обмеження його у праві виїзду за межі України та зобов`язати Київський відділ державної виконавчої служби у м. Полтаві Північно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) вчинити дії скеровані на вилучення з бази даних Держприкордонної служби України інформації про встановлення йому тимчасового обмеження управі виїзду за межі України.
Заяву обґрунтовував тим, що на виконанні у Київському ВДВС м. Полтави ГТУЮ у Полтавській області перебувало зведене виконавче провадження №43093755 про стягнення з нього заборгованості на загальну суму 447436,9 грн. з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/1609/523/12 виданого 20 червня 2012 року Київським районним судом м. Полтави про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 263569 грн. та виконавчого листа №2-1014 виданого 26 травня 2011 року Київським районним судом м. Полтави про стягнення з нього, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 143010 грн.
Вказував, що згідно ухвали Київського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2019 року йому тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язання за вказаним зведеним виконавчим провадженням.
Також вказував, що на момент подачі заяви виконавчі провадження №30545762 та №36579615, які входили до складу зведеного виконавчого провадження завершено, а тому він вважає, що станом на сьогодні тимчасове обмеження у праві виїзду його за кордон суперечить нормам чинного законодавства та грубо порушує його права, а тому підлягає скасуванню.
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України відмовлено.
Не погодившись із вказаною ухвалою, її в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2 , посилаючись на те, що вона є незаконною і необгрунтованою та підлягає скасуванню.
В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тій обставині, що виконавче провадження ВП №36579615 з виконання виконавчого листа №2/1609/523/2012 виданого Київським районним судом м. Полтави від 20 червня 2012 року, а також ВП №30545762 з виконання виконавчого листа №2-1014 виданого Київським районним судом м. Полтави від 26 травня 2011 року завершені. А вказані виконавчі провадження входили до складу зведеного виконавчого провадження №43093755 про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 грошових коштів на загальну суму 447436,9 грн. в межах якого було накладено відносно нього тимчасове обмеження управі виїзду за межі України.
Вказував, що завершення відносно нього виконавчих проваджень підтверджують копії постанов Київського ВДВС у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 21 лютого 2020 року, також скриншот із офіційного вебсайту автоматизованої системи виконавчих проваджень, які містяться в матеріалах справи.
Вважає, що станом на сьогодні безпідставно обмежуються його права у вільному пересуванні, чим порушуються його конституційні права.
Також вказував, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки усім доводам поданої ним заяви.
Звертає увагу на те, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки і тій обставині, що ОСОБА_5 протягом останніх років не цікавився ходом виконавчого провадження, а його актуальні: місцезнаходження, контактні дані та реквізити банківського рахунку апелянту не відомі, а вказана обставина не свідчить про його ухилення від виконання судового рішення.
На спростування обґрунтувань оскаржуваної ухвали про те, що ним не було надано належних доказів, які спростували обставини ухилення ним від виконання грошових зобов`язань зазначав, що на його утриманні знаходяться троє малолітніх дітей, що підтверджується матеріалами справи. На виконанні Київського ВДВС у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) та Шевченківському ВДВС у м. Полтава Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) перебувають виконавчі провадження №54533176 та №57391858, в межах яких з його заробітної плати здійснюються відрахування грошових коштів в рахунок погашення аліментних зобов`язань.
А також зазначав, що наявне обмеження у праві виїзду за межі України ускладнює належне виконання його посадових обов`язків, у зв`язку з цим ставить під загрозу отримання прибутку та можливість належного виконання зобов`язань.
З урахуванням викладеного, просить суд скасувати ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2020 року та постановити нову, якою задовольнити подану ним заяву про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що в силу ч. З ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Постановляючи ухвалу, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_2 грошові зобов`язання за виконавчими документами в добровільному порядку не виконує.
Суд зазначив, що державним виконавцем 21 лютого 2020 року виконавчі провадження завершені на підставі п.7 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» оскільки транспортні засоби боржника оголошені в розшук не виявлені протягом року з дня оголошення, іншого майна на яке може бути звернуто стягнення не виявлено, виконавчий документ повернуто без подальшого виконання стягувану. Заходи примусового виконання не скасовувались.
Також судом з`ясовано, що на час звернення до суду з цією заявою судове рішення, боржником не виконано.
Отже, місцевий суд прийшов до висновку, що ОСОБА_2 звертаючись до суду з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не надав суду належних доказів, які б спростували обставини ухилення ним від виконання грошових зобов`язань за судовими рішення та які б свідчили про його бажання в повному обсязі виконати рішення суду, що ним вжито всі можливі дієві заходи на погашення наявної заборгованості. А на момент розгляду цієї справи в місцевому суді, грошові зобов`язання за виконавчими документами ним не сплачені, зобов`язання не виконані, а тому не має підстав для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду останньої за межі України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у Київському ВДВС у м. Полтава Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Суми) перебувало зведене виконавче провадження №43093755, до складу якого входять: ВП №36579615 відкрите на виконання виконавчого листа №2/1609/523/2012 від 20 червня 2012 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 263569 грн., ВП №30545762 відкрите на виконання виконавчого листа №2-1014 від 26 травня 2011 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу у розмірі 143010 грн.
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2018 року подання державного виконавця задоволено, тимчасово обмежено ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов`язання за зведеним виконавчим провадженням №43093755 на загальну суму 447436,90 грн.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2018 року залишено без змін.
В межах виконавчого провадження державним виконавцем вчинялися дії щодо встановлення майнового стану боржника, однак постановами від 21 лютого 2020 року виконавчий лист №2-1014 виданий 26 травня 2011 року та виконавчий лист №2/1609/523/2012 від 20 червня 2012 року , на підставі п. 7 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» повернуто стягувачу.
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».
Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, зокрема, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.
Разом з цим, статтею 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Зокрема, відповідно до положень ч. 1 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.
Згідно з ч. 3 ст. 441 ЦПК суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.        
Відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.
Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.
За приписами ч. 5 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Відповідно до п. 4 Розділу ХІІІ "Інструкції з організації примусового виконання рішень", затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови про: закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону; скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України - у разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів у повному обсязі.
Оскільки встановлено, що судом першої інстанції тимчасово обмежено ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов`язань за виконавчими листами №2/1609/523/2012 від 20 червня 2012 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 263569 грн. та №2-1014 від 26 травня 2011 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу у розмірі 143010 грн. виданих Київським районним судом м. Полтави, що підтверджується поверненням виконавчих документів стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, стягувач має право повторно пред`явити виконавчі документи до виконання та звернутись до суду із заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Таким чином, безпідставними є доводи апелянта про те, що у зв`язку із поверненням виконавчих листів стягувачу, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України щодо нього на даний час втратило свою доцільність.
На час постановлення ухвали про обмеження боржника у праві виїзду за межі України існували невиконані боргові зобов`язання за виконавчими листами №2/1609/523/2012 від 20 червня 2012 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 263569 грн. та №2-1014 від 26 травня 2011 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу у розмірі 143010 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України, в редакції чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали, та відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», (Заява №40450/04), суд повторює, що право на звернення до суду, захищене ст. 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій із сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Case of Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Roports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективий доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» (Case of Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], №22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).
Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 №18-рп/2012; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012.
З матеріалів справи вбачається наявність у ОСОБА_2 , не виконаних зобов`язань та не вчинення ним будь-яких дій, направлених на виконання грошових зобов`язань за рішенням суду.
Фактично, боржником допущено пасивне ухилення від виконання судового рішення, яке на час встановлення тимчасової заборони на виїзд за межі України залишилося невиконаним. Вказана обставина є підставою для застосування заходів з обмеження боржника у праві виїзду за межі України, оскільки під ухилення слід розуміти не тільки пряму активну відмову, а й пасивне не бажання, не сприяння, не вчинення дій, бездіяльність у виконанні обов`язку, покладеного на особу рішенням суду, що відповідно до Конституції України ухвалюються іменем України та є обов`язковими до виконання.
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.
Виходячи з викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – відхилити.
Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя :                                                                Л.М. Хіль

Судді:                                                                 С.А.Гальонкін

                                                                                               О.Ю. Кузнєцова