Постанова
Іменем України
 
21 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 441/1314/18
провадження № 61-2790св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Орла Руслана Володимировича на рішення Городоцького районного суду Львівської області                              від 02 липня 2019 року у складі судді Яворської Н. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М.,     Курій Н. М., Шандри М. М.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним первісним позовом, посилаючись на те, що відповідач будучи зареєстрованим та проживаючи у квартирі АДРЕСА_1 систематично порушує правила суспільного співжиття, вчиняє відносно неї протиправні дії, застосовує фізичне насильство, спричиняє їй тілесні ушкодження та побої, що підтверджується численними зверненнями в поліцію, а також нищить майно в квартирі, у зв`язку з чим вона вимушена залишити свою квартиру та винаймати інше житло.
У вересні 2016 року вона зверталася до суду з позовною заявою про виселення ОСОБА_2 із належної їй квартири, однак рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 24 листопада 2016 року в задоволенні позову їй було відмовлено через відсутність належних та допустимих доказів перешкоджання їй вільно володіти та користуватися своєю квартирою.
Відповідач не дивлячись на неодноразові попередження надалі продовжує створювати їй перешкоди в користуванні житловим приміщенням, а вжиті до ОСОБА_2 заходи попередження і громадського впливу не дали позитивних результатів, що робить неможливим для неї проживання з ним в одній квартирі, тому вона знову змушена звернутись з позовом до суду.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила виселети відповідача із належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.
У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним зустрічним позовом, посилаючись на те, що після 09 серпня 2016 року він із ОСОБА_1 фактично не спілкується, кожен живе своїм життям і з того часу у них не виникало жодних конфліктів, які б вказували на чиюсь протиправну поведінку.
Вигадки про насильство з його боку чи інші протиправні дії після 24 листопада                     2016 року не підтверджені жодними доказами.
Відповідач є його матір`ю, виключно з корисливих мотивів намагається виселити його на вулицю та позбавити житла, що є неприпустимим з моральної точки зору.
Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив встановити порядок користування квартирою   АДРЕСА_1 , виділивши йому у користування кімнату площею 7,6 кв. м, а ОСОБА_1 - кімнату площею 17,1 кв. м. Кухню площею 11,3 кв. м, коридор площею 4,7 кв. м та кладову площею                      0,8 кв. м залишити у спільному користуванні його та ОСОБА_1 .   
Ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 20 вересня 2018 року справи об`єднано в одно провадження.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 02 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Виселено ОСОБА_2 із належної ОСОБА_1 на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У зустрічному позові                        ОСОБА_2 відмовлено.
Задовольняючи первісний позов, місцевий суд виходив з того, що спірна квартира належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, вона не дає згоди на проживання ОСОБА_2 у ній, оскільки він систематично чинить їй перешкоди у користуванні та розпорядженні такою, а вона, щоб уникнути непередбачуваних наслідків вимушено винаймає окремо житло, тому порушене право позивача на користування та розпорядженням належним їй майном підлягає захисту.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що власник квартири не бажає спільно проживати з відповідачем, хоч він є її сином. ОСОБА_2 має окремий будинок, в якому проживає її колишній чоловік і батько відповідача, про наявність будинку не заперечував і сам відповідач ОСОБА_2 , тобто він має інше житло на АДРЕСА_2.
Постановою Львівського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Городоцького районного суду Львівської області від 02 липня 2019 року залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У лютому 2020 року представник  ОСОБА_2 - адвокат Орел Р. В. подав касаційну скаргу на рішення Городоцького районного суду Львівської області                            від 02 липня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 грудня                 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і  постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення. 
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що розгляд справи № 441/1278/16-ц та цієї справи здійснювалося суддею Городоцького районного суду Львівської області                      Яворською Н. І., що свідчить про грубе порушення норм процесуального права та упередженість судді.
Численні звернення ОСОБА_1 до Городоцького ВП Яворського відділу поліції ГУ НП у Львівській області спростовуються повідомленнями слідчих від 07 липня                          2016 року № 65/2/54/20/08-15 та від 18 серпня 2016 року № 7856/54/20/12-16, згідно з якими кримінальні провадження щодо ОСОБА_2 закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.
ОСОБА_2 проживає у спірній квартирі з грудня 2003 року, а зареєстрований                     з 09 квітня 2010 року. На обліку ні у психіатра, ні у нарколога не перебуває. Власного житла не має. Має проблеми зі здоров`ям.
Відповідач за первісним позовом протягом останніх років проживав у спірній квартирі сам, тому не міг чинити дебоші та сварки позивачу.
Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.
Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Касаційна скарга не містить доводів в частині оскарження рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою.
 
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 27 квітня            2020 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Городоцького районного суду Львівської області.
07 травня 2020 року справа № 441/1314/18 надійшла до Верховного Суду.
Доповідачем у цій справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 листопада 2020 року визначено суддю Литвиненко І. В., у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду                        Висоцької В. С., Фаловської І. М.
Відповідно до підпунктів 2.3.25 та 2.3.49 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України, розділу 4.2 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду та визначення  складу суду у Верховному Суді, затверджених постановою Пленуму Верховного Суду від 14 грудня 2017 року № 8 та рішень зборів суддів Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2020 року № 10 «Про внесення змін до рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 20 травня 2019 року                № 3», у справі призначено повторний автоматизований розподіл судових справ в частині зміни суддів, які не входять до складу постійної колегії суддів.
Доповідачем у цій справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Литвиненко І. В., у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Висоцької В. С.,  Грушицького А. І.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 30 жовтня 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2375, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13 квітня 2004 року                    № 3324344.
З 09 квітня 2010 року у спірній квартирі АДРЕСА_1 крім ОСОБА_1 також зареєстрований ОСОБА_2 .
Судами також встановлено, що проживаючи у спірній квартирі, яка належить ОСОБА_1 на праві власності ОСОБА_2 систематично порушує правила суспільного співжиття, створює неможливі умови для проживання позивача, що підтверджується, зокрема вироком Городоцького районного суду Львівської області      від 01 лютого 2018 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2018 року, згідно з яким ОСОБА_2 09 серпня 2016 року близько 07-00 год у квартирі АДРЕСА_1 на ґрунті особистих неприязних відносин з потерпілою              ОСОБА_1 , маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 , умисно наніс потерпілій ОСОБА_1 один удар правою ногою в живіт, після чого схопив потерпілу руками за волосся ззаду, штовхнув її, від чого вона впала на коліна, бив її до пластикового відра з водою, чим спричинив їй два садна на передній поверхні правої вушної раковини, синець на ділянці дуги виличної кістки справа, синці на руках та на ногах, які відносяться до легкого тілесного ушкодження. 
Також судами під час розгляду кримінальної справи було встановлено, що                 ОСОБА_1 протягом 2016-2017 років неодноразово зверталася до Городоцького РВ ГУ НП у Львівській області щодо неправомірної поведінки ОСОБА_2 відносно неї, зокрема 09 серпня 2016 року о 07-10 год, що підтверджується даними Єдиної інформаційної системи МВС України АРМОР.
Крім того, ОСОБА_2 виносилися офіційні попередження про неприпустимість протиправної поведінки відносно його матері ОСОБА_1 через конфлікти, що підтверджується офіційним попередженням № 106 та офіційними застереженнями   №№ 77, 100.   
ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
У матеріалах справи наявні чисельні звернення ОСОБА_1 до Городоцького ВП Яворівського відділу поліції ГУ НП у Львівській області з проханнями вжити заходів до відповідача, який порушує правила співжиття.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 825 ЦК України врегульовано розірвання договору найму житла.
Згідно із статтею 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Частиною першою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.
При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в іншому місці й не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.  
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії»(Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).
У рішенні від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» ЄСПЛ зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому. Позивач у нашій справі представила достовірні твердження про те, що протягом тривалого періоду часу вона зазнавала фізичного насильства, залякування та погроз з боку сина, через неправомірність дій щодо знущання, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості користування квартирою. Ці події вплинули на стабільність її фізичного та психологічного стану, і тому вони стосуються сфери приватного життя за змістом статті 8 Конвенції (справа «Хайдуова», пункт 49; «Єремія проти Республіки Молдова» № 3564/11, пункт 73, від 28 травня 2013 року; та «Б. проти Молдови», пункт 71). Ці події схожим чином вплинули на право ОСОБА_1 на користування помешканням без насильства, яке також захищене статтею 8 (рішення у справі «Калуча проти Угорщини», № 57693/10, пункт 59, від 24 квітня 2012 року).
Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України»). 
У пунктах 84, 85, 86 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України» вказано про те, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). У контексті статті 2 Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема на фізичну та психологічну недоторканість (рішення ЄСПЛ у справах «Опуз» та «Талпіс»). Стаття 116 ЖК УРСР є ефективним засобам захисту прав позивача, у цій справі, з погляду на положення Конвенції, суди, з огляду на те, що ОСОБА_1 періодично піддавалася фізичному і психологічному насиллю, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що підтверджується копією вироку, за яким дійшли правильного висновку для задоволення позову та наявності ризику в майбутньому (насильства) якщо сторони продовжуватимуть проживати під одним дахом.
У спірних правовідносинах права позивача, як власниці спірного житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. 
ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. 
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. 
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. 
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі                                       № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном та таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло повинно здійснюватися з дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар (принцип пропорційності).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира належить                           ОСОБА_1 на праві приватної власності, вона не дає згоди на проживання ОСОБА_2 у ній, оскільки систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі, відповідач чинить їй перешкоди у користуванні та розпорядженні такою, а вона, щоб уникнути непередбачуваних наслідків вимушено винаймає окремо житло.
Крім того Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що судами попередніх інстанцій було досягнуто справедливий баланс між усіма протилежними особистими інтересами. Оскаржувані судові рішення відповідають позитивному зобов`язанню забезпечити ефективний захист позивача від домашнього насильства. 
Доводи касаційної скарги про те, що розгляд справи № 441/1278/16-ц за аналогічним позовом та цієї справи здійснювалися суддею Городоцького районного суду Львівської області  Яворською Н. І., що свідчить про грубе порушення норм процесуального права та упередженість судді не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді. 
Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 37 ЦПК України суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді першої інстанції, не може брати участі в розгляді цієї самої справи в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а так само у новому розгляді справи судом першої інстанції після скасування рішення суду або ухвали про закриття провадження у справі.
Враховуючи вищенаведені норми процесуального права підстави для відводу (самовідводу) були відсутні.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                              № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 02 липня 2019 року та постанова Львівського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою у касаційному порядку не оскаржуються, тому Верховним Судом не переглядаються.
Керуючись статтями 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Орла Руслана Володимировича залишити без задоволення.
Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 02 липня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 І. В. Литвиненко
 
                                                                                                            В. С. Висоцька
 
                                                                                                           А. І. Грушицький