РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2020 року
м. Рівне

Справа № 569/1589/19
Провадження № 22-ц/4815/1099/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Гордійчук  С. О.         
суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.
секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи: 

позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: Державна архітектурно-будівельна інспекція України в особі Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 липня 2020 року, ухвалене в складі судді Панас О.В., у справі № 569/1589/19,

в с т а н о в и в:
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Управління Державної інспекції у Рівненській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправною та скасування декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, зареєстровану Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області 24.12.2015 за № 142153581669 (надалі - декларація).
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину є власником 1/2 будинковолодіння АДРЕСА_1 . 24.12.2015 Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, за № РВ 142153581669, замовниками якої були ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Зазначає, що за пунктом 1 декларації, об`єктом будівництва є «Житловий будинок (реконструкція частини житлового будинку) за адресою АДРЕСА_2 ». Вказує, що в пункті 15 Декларації, крім інформації про об`єкт будівництва, визначений в пункті 1 Декларації, містяться також дані і про ті об`єкти нерухомого майна (нежитлові приміщення), а саме: гараж «Б-1», літня кухня «Ж-1», сарай «Д-1», які не могли бути прийняті в експлуатацію, оскільки право на будівництво даних об`єктів не набувалося у встановленому законом порядку та вказує про те, що дозвіл на виконання будівельних робіт від 20.01.2004 № 10, на який замовник посилається в пункті 11 Декларації не поширював свою дію на будівництво інших об`єктів нерухомого майна, в тому числі й гаражу «Б-1», літньої кухні «Ж-1» та сараю «Д-1». На думку позивача, реєстрація зазначеної декларації, послугувала підставою для реєстрації права власності на цілу частку вказаних господарських будівель, що порушує права позивача.
Просить суд про задоволення позову.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 липня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправною та скасування декларації про готовність до експлуатації об`єкта.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. 
Зокрема зазначає, що дозвіл на виконання будівельних робіт № 10 від 20 січня 2004 року був наданий на реконструкцію квартири АДРЕСА_3 .
Покликається на те, що відповідачі внесли недостовірні відомості до декларації чим порушили закон та позбавили позивача, який володіє Ѕ частиною домоволодіння права на узаконення належних йому об`єктів нерухомого майна. 
У відзиві на апеляційну скаргу – ОСОБА_2 та ОСОБА_3 доводи останньої заперечують, просять рішення суду лишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.
01 жовтня 2020 року до суду надійшло клопотання Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області про зупинення провадження у даній справі до завершення ліквідаційної процедури заявника та встановлення її правонаступництва, в задоволені якого слід відмовити, оскільки зупинення провадження з таких підстав не передбачено законодавством.
Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне. 
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає.
Установлено, що відповідно до договору дарування від 29.08.2006 року укладеного між ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_1 , позивач отримав в дар 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , з надвірними будівлями, а саме: «2-1»- коридор, «2-2» - передня, «2,4; 2-3» - жила, «2-5» - ванна, «2-6» - кухня, «Г-1» - сарай, «в» - вбиральня, «г» - вбиральня, Ѕ №1 – огорожа; «К-1» - гараж., загальною площею 48,3 кв.м, жилою -25,5 кв.м., що знаходяться в АДРЕСА_1 . 
Відповідно до договору дарування від 29.08.2006 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0261 га, яка належить дарителю на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку ЯА № 059130, виданого Рівненською міською радою 07.07.2004 року за № 950, місце розташування земельної ділянки АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування частини житлового будинку, господарських будівель та споруд. 
20 січня 2004 року Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю видано дозвіл № 10 гр. ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на виконання будівельних робіт з реконструкції квартири АДРЕСА_3 .
24 грудня 2015 року Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області у відповідності до чинного законодавства було зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності № РВ142153581669, а саме господарських приміщень: гаража «Б-1», літньої кухні «Ж-1», сараю «Д-1».
Відповідно до державних актів на право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на земельні ділянки серія РВ № 033788, кадастровий номер : 5610100000:01:020:0012, площею 0,0386 га; серія РВ №033789, кадастровий номер земельної ділянки 5610100000:01:020:0014, площею 0,0054 га. спірні господарські будівлі (гараж «Б-1», літня кухня «Ж-1», сарай «Д-1») розміщені на земельних ділянках, які належать їм.
Рішенням Рівненського міського суду від 06 квітня 2012 року по справі № 2-6679/11 яке набрало законної сили і є чинним встановлено, що будівля Ж-1 (літня кухня) не належала на праві власності ОСОБА_4 і відповідно до положень ст. 1218 ЦК України не входила до складу спадщини, яка відкрилася після його смерті та згодом була прийнята ОСОБА_6 . 
Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 05 липня 2016 року у справі № 1715/14938/12 встановлено, що право власності у встановленому законом порядку за ОСОБА_7 на спірну будівлю Ж-1 ніколи не визнавалося, тому у відповідності до ст. ст. 1216,1218 ЦК України за позивачем по справі ОСОБА_1 не може бути визнано у порядку спадкування право власності на це приміщення, як на літню кухню.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Згідно до частин 1, 4 та 6 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів.
Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю повертають декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації.
Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації (частина 5 статті 39 Закону). Відповідно до частини 9 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою, серед іншого, для оформлення права власності на нього.
Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів».
Відповідно до пункту 10 вказаної постанови, у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта. Технічне обстеження проводиться суб`єктом господарювання, який має у своєму складі відповідних виконавців, що згідно із Законом України «Про архітектурну діяльність» одержали кваліфікаційний сертифікат, або фізичною особою - підприємцем, яка згідно із зазначеним Законом має кваліфікаційний сертифікат (далі - виконавці).
Технічне обстеження включає такі етапи:
- попереднє (візуальне) обстеження об`єкта, у тому числі огляд і фотографування об`єкта та його конструктивних елементів, виконання обмірів, визначення класу наслідків (відповідальності) об`єкта, аналіз проектної та іншої технічної документації (за наявності);
- детальне (інструментальне) обстеження об`єкта, у тому числі визначення параметрів і характеристик матеріалів, виробів та конструкцій, із залученням фахівців відповідної спеціалізації та атестованих лабораторій (за необхідності).
Якщо етапи технічного обстеження об`єкта, що проводилося, не збігаються з названими етапами, зазначаються фактично пройдені етапи технічного обстеження.
Не дозволяється проведення технічного обстеження виключно за фотографіями, відеозаписами, кресленнями чи іншими документами без візуального огляду об`єкта.
На підставі інформації, отриманої під час технічного обстеження, з урахуванням виду, складності, технічних та інших особливостей об`єкта, проведених заходів, передбачених цим пунктом, а також даних технічного паспорта, проектної та іншої технічної документації на об`єкт (за наявності) виконавець проводить оцінку технічного стану об`єкта та складає звіт про проведення технічного обстеження за формою, наведеною в додатку 1 до цього Порядку.
Пронумерований, прошнурований звіт підписується та скріплюється особистою печаткою виконавця і затверджується суб`єктом господарювання, який проводив технічне обстеження (для юридичних осіб).
Відповідно до пункту 11 зазначеної Постанови датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката.
Доводи скаржника щодо зазначення в Декларації недостовірних даних не знайшли свого підтвердження, оскільки зареєструвавши декларацію № 142153581669 про готовність до експлуатації об`єкта, Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області діяло як суб`єкт владних повноважень та в силу покладених на них законом обов`язків перевірило, як сам об`єкт нерухомого майна, який вводився в експлуатацію, так і підстави такого введення, а також відомості, зазначені в самій декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.
Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Відповідно до статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.
За змістом статей 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття1218 ЦК України).
Порушуючи питання про визнання протиправною та скасування декларації, позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що реконструкція ОСОБА_2 та ОСОБА_3 об`єктів нерухомого майна (нежитлові приміщення), а саме: гаража «Б-1», літньої кухні «Ж-1» та сараю «Д-1» з подальшим оформленням права власності на них є незаконним та порушує його права як співвласника частини цього спадкового майна, зокрема вказує на те, що згідно свідоцтв про право на спадщину до вказаних осіб не перейшло право власності на зазначені об`єкти нерухомого майна.
Разом з тим, убачається, що спірні приміщення мають статус новоствореного майна.
Судовими рішеннями у справах № 2-6679/11, № 1715/14938/12 встановлено, що спірні будівлі до складу спадщини не входили. 
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України).
За таких обставин, ураховуючи принцип змагальності сторін, позивач зобов`язаний був довести чим саме порушені його права оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що він є власником Ѕ частини господарських будівель, а саме: гаражу «Б-1», літньої кухні «Ж-1» та сараю «Д-1».
Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що дозвіл на виконання будівельних робіт № 10 від 20 січня 2004 року був наданий на реконструкцію лише квартири не заслуговують на увагу, оскільки із аналізу ст.ст. 381, 382 ЦК України слідує, що до складу як садиби так і квартири входять допоміжні господарські будівлі, що складають цілісний майновий комплекс.
Окрім того, дозвіл на виконання будівельних робіт № 10 від 20 січня 2004 року є чинним.
Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.
У зв`язку з викладеним, суд вважає, що позивачем не надано належних доказів порушення його прав на підтвердження позовних вимог.
Отже, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.
Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на позивача.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 липня 2020 року залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 листопада 2020 року.

Головуючий :                                                         Гордійчук С.О.

Судді :                                                                        Боймиструк С.В.

                                                                               Ковальчук Н.М.