ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/12685/20	Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/839/20 	Доповідач - Сташків Б.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Сташків Б.І. 
суддів -  Дикун С. І., Щавурська Н. Б., 
                                       за участю секретаря - Стецюк М.А.
                                       та сторін- представника заявника КНП "                                                 Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна                                         лікарня"-Чолоча Ю.Б., зацікавленої особи-                                                  ОСОБА_1 та її представників - Беляєвої О.М. ;                                          ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , прокурора- Воловник                                         М.В.

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу №607/12685/20 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Беляєвої Олени Михайлівни на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 серпня 2020 року, ухваленого головуючим суддею Позняком В.М.,присяжних- Гринди В.П., Зелінського В.М., повний текст рішення виготовлено 05 серпня 2020 року, у справі за заявою генерального директора Комунального некомерційного підприємства "Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня" Тернопільської обласної ради Шкробота В.В. про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до КНП "Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня" Тернопільської обласної ради,без її згоди,- 
                                       ВСТАНОВИВ:
       03 серпня 2020 року генеральний директор Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради Шкробот В.В. звернувся із заявою про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради без її згоди, для стаціонарного лікування. 
       В обґрунтування заяви посилався на ту обставину,що є підстави для обґрунтованого припущення про наявність у ОСОБА_1 тяжкого психічного розладу, який обумовлює її небезпеку для себе і оточуючих.
        Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 серпня 2020 року заяву задоволено.
       Вирішено надати психіатричну допомогу в примусовому порядку, шляхом госпіталізації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительки АДРЕСА_1 , до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради для стаціонарного лікування.
       Рішення підлягало до негайного виконання.
       Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, від представника ОСОБА_1 - адвоката Беляєвої О.М. поступила апеляційна скарга, в якій апелянт просить рішення скасувати та відмовити у задоволенні заяви генеральному директорі Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 .
       У доводах апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не врахування усіх обставин справи. 
       Зокрема вказує, що висновок комісії лікарів-психіатрів про доцільність госпіталізувати ОСОБА_1 до лікувального закладу є необґрунтованим. Зазначає, що доказів про неналежну поведінку ОСОБА_1 , що являє собою безпосередню небезпеку для неї та оточуючи матеріали справи не містять. Вказує, що судом залишено поза увагою те, що між батьками та дочкою виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_1 нанесено тілесні ушкодження. Зазначає, що батько не заперечує даного факту. Апелянт зазначає, що оскільки з матеріалів справи не вбачається даних про перебування ОСОБА_1 на психіатричному обліку, а тому не вбачається підстав, які б давали можливість стверджувати про наявність у ОСОБА_1 тяжкого психічного розладу, поведінки, що являють собою безпосередню небезпеку для неї та оточуючих на підставі ЗУ "Про психіатричну допомогу".
       Від Тернопільської міської прокуратури поступив відзив на апеляційну скаргу, в якому представник прокуратури просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бєляєвої О.С. без задоволення. Зокрема вказує, що судом першої інстанції при розгляді справи враховано, що у заяві про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу вказано про наявність у ОСОБА_1 тяжкого психічного розладу. Також вказує, що судом правомірно взято до уваги, що до лікувального закладу про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 звернулися її власні батьки, а також те, що комісією лікарів у нею виявлено важкий психічний розлад, який обумовлює її небезпеку для себе та оточуючих у разі, якщо особі не буде надано психіатрична допомога, що підтверджується нанесенням нею тілесних ушкоджень батькові та матері, а також з пояснень наданих в судовому засіданні про погрози ОСОБА_1 вбити батьків.
       В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Беляєва О.М. повністю підтримали доводи апеляційної скарги зіславшись на мотиви, викладені в ній та просили її задовольнити. 
       Представник КНП " Тернопільської обласної клінічної психоневрологічної лікарні - Чолач Ю.Б. просить рішення суду залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.
       Прокурор - Воловник М.В. просить рішення суду залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Зацікавлені особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 покладаються на думку судової колегії.
       Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред`явлених у суді першої інстанції вимог, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.
       Задовільняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що психічний стан ОСОБА_1 є підставою для її госпіталізації до закладу з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку, оскільки вона страждає на тяжкий психічний розлад у вигляді гострого поліморфного психотичного розладу і відповідно до статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», такий розлад відноситься до такого виду та ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні, оскільки без лікування в стаціонарних умовах є ризик того, що ОСОБА_1 може вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку як для себе, так і для оточуючих.
       З такими висновками суду судова колегія не погоджується, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та зібраним по справі доказам.
       Відповідно до статті 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
       Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.
       Згідно з статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
       Відповідно до статті 4 Закону психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями.
       Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.
       Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади.
       В судовому засіданні встановлено, що зацікавлені особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з дочкою ОСОБА_1 проживають в однокімнатній квартирі АДРЕСА_2 , житловою площею 12 кв.м. Після повернення дочки ОСОБА_1 із - за кордону, яка перебувала у Японії на роботі, між нею та матір`ю виникають періодично конфлікти на побутових підставах, щодо користування в квартирі речами домашнього вжитку та обіходу. 02 серпня 2020 року між ними виник конфлікт щодо доцільності збереження поношених речей одягу, в результаті чого виникла сварка, яка переросла у бійку, в результаті якої всі вони отримали легкі тілесні ушкодження, після чого була викликана швидка медична карета та працівники міліції, і всі вони були доставлені у Тернопільську обласну клінічну психоневрологічну лікарню. Ці обставини не заперечували в судовому засіданні апеляційної інстанції батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та їхня дочка ОСОБА_1 . 
       Із заяв ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які знаходяться в матеріалах справи, вбачається, що вони просять госпіталізувати їх дочку ОСОБА_1 , яка спричинила їм тілесні пошкодження, погрожує їм фізичною розправою та вони переживають свою безпеку через її агресивну поведінку відносно них. Такі заяви ними подавалися на пропозицію працівників поліції та медичних працівників з метою вирішення питання про доцільність госпіталізувати дочку ОСОБА_1 . 
       Відповідно до медичних довідок Тернопільської міської комунальної лікарні швидкої допомоги, ОСОБА_3 звертався в лікарню 03 серпня 2020 року з скаргами на укус пальця, ОСОБА_4 зверталася 03 серпня 2020 року з приводу ЗЧМТ, струс мозку, забійна рана, накладено шви. 
       В матеріалах справи є докази, що і ОСОБА_1 02 серпня 2020 року зверталася у КНП " Тернопільську університетську лікарню", де було виявлено поверхнева травма голови, гематома правого ока(а.с.14.15). 
       Підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом.
       Відповідно до статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» (у редакції, чинній на момент направлення заяви про госпіталізацію), особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. 
       Європейський суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.
       Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.
       Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.
       Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.
       Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07(провадження № 14-9свц18 та у постановах Верховного Суду ві 29 серпня 2018 року у справі за № 766/13565св 17; від 18 грудня 2019 року у справі за №552/5273/18).
       Згідно зі статтею 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» (у редакції, чинній на момент направлення заяви про госпіталізацію) у випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації.
       Заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу розглядає суд протягом 24 годин з дня її надходження та залежно від встановлених обставин ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні (частина перша статті 281, частина перша 282 ЦПК України 2004 року).
Відповідно до частини першої, другої статті 340 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання заяви) у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.
       До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.
       Як вбачається із змісту заяви КНП "Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня" таких підстав для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_1 ,у заяві не зазначили.
       А, у зазначеному висновку комісії лікарів психіатрів описано, що пацієнт поступила у зв`язку із агресивною поведінкою: побила батьків, погрожувала фізичною розправою, викидала одяг, погрожувала вбити, виражалася нецензурною лайкою.
       Пацієнт мовному контакту доступна, свідомість ясна. Орієнтована всесторонньо, на запитання відповідає неохоче, манерна, демонстративна, свої переживання повністю не розкриває, або говорить неправду. Заявляє, що всі довкола неї винні у її негараздах. Звинувачує батьків у черствості та агресивності. Під час розмови не дотримується дистанції, режиму старається не підпорядковуватися. Емоційно лабільна, легко збудлива, фон настрою знижений, критика хвороблива.
       З анамнезу встановлено, що ОСОБА_1 із робітничої сім`ї, єдина в батьків, ранній розвиток без особливостей. Пацієнтка заявляє, що має дві вищих освіти (Львівський коледж декоративного мистецтва та Львівський університет, який закінчила з червоним дипломом). Заявляє, що деякий час працювала за фахом. В даний час не працює. Незаміжня, дітей не має. Останні 6 місяців проживає з батьками. Зі слів пацієнтки працювала за кордоном (Польща, Італія, Японія). ВГ, ТБС, венеричні захворювання заперечує.
На підставі таких досліджень комісія прийшла до висновку, що ОСОБА_1 страждає на тяжкий психічний розлад "Гострий поліморфний психотичний розлад" і зробила висновок про необхідність її госпіталізації в психіатричний стаціонар для обстеження та лікування тяжкого психічного розладу, який обумовлює небезпеку для себе та оточуючих.
       Отже, даний висновок лікарів-психіатрів містить вказівку, що ОСОБА_1 страждає на психічний розлад, однак даних про тяжкість хвороби та характер її перебігу матеріали справи не містять, що суттєво зменшує можливості суду визначитись, чи досягають психічні розлади ОСОБА_1 рівня, що виправдовують позбавлення його волі шляхом примусової госпіталізації.
       Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею.
       Відповідно до статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.
       Сама по собі наявність такого висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди.
       На даний час ОСОБА_1 рішенням суду обмежено дієздатною чи недієздатною не визнавалася, експертиза стану її психічного здоров`я належним чином не проводилась, також раніше на обліку та лікуванні у психіатричних закладах не перебувала.
       Така позиція узгоджується із постановою Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі за № 552/886/19.
       Відповідно до пункту 1 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу як пацієнт в примусовому порядку або вже була госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку можуть утримувати як пацієнта в психіатричному закладі в примусовому порядку, тоді і лише тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, що працює в області психіатрії, встановить відповідно до принципу 4 (діагноз про те, що особа страждає на психічне захворювання, встановлюється відповідно до міжнародних визнаних медичних стандартів), що дана особа страждає на психічне захворювання, і визначить:
       а) що внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам; або
       б) що в разі особа, чиє психічне захворювання є важким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або утримання даної особи в психіатричному закладі може привести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути проведено за умови госпіталізації до психіатричного закладу у відповідності до принципу найменш обмежувальної альтернативи. У випадку, зазначеному в підпункті b), необхідно, по можливості, проконсультуватися з другим таким фахівцем, що працює в області психіатрії. У разі проведення такої консультації госпіталізація до психіатричного закладу або утримання в ньому у примусовому порядку можуть мати місце лише за згодою другого фахівця, який працює в області психіатрії.
       У пункті 39 рішенні по справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що за виключенням випадків крайньої необхідності, людина не повинна позбавлятися свободи до тих пір, доки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є душевнохворою. Сама сутність того, в чому потрібно переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи.
       При цьому, Європейський суд з прав людини у вказаному пункті рішенні не конкретизує виду, форми чи способу проведення такої медичної експертизи, а наголошує на неухильному дотримані принципу законності дій, пов`язаних з позбавленням волі особи. Законність відповідних дій Європейський суд з прав людини пов`язує неухильним дотриманням усіх вимог процесуальних та матеріально-правових норм внутрішнього законодавства, яке повинно співпадати з принципам статті 5 пункту 1 «e» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (кожен має право на свободу та особисту недоторканність; нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг).
       Судова колегія прийшла до висновку, що висновки суду першої інстанції про задоволення вимог заяви КНП "Тернопільської обласної клінічної психоневрологічної лікарні" про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги суперечать вказаному вище рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року та положенням статті 5 пункту 1 «e» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та не відповідають вимогам статей 14,19 ЗУ , якою врегульовано питання щодо процедури і порядку госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку. 
       Відповідно до статті19 ЗУ«Про психіатричну допомогу», примусові заходи медичного характеру застосовуються за рішення суду у випадках та в порядку, встановлених законами. Питання про продовження, зміну або припинення застосування примусового заходу медичного характеру вирішується судом у разі такої зміни стану психічного здоровя особи за якої відпадає необхідність застосування раніше призначеного заходу чи якщо особа видужала.
Встановлено, що після ухвалення судового рішення, ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні з 02 серпня по 18 серпня 2020 року і була виписана за відсутністю продуктивної психосимптоматики та за відсутністю соціально небезпечних тенденцій не потребує перебування в групі ТПР, як соціально небезпечна. 
       Питання про припинення примусового заходу медичного характеру судом не вирішувалося. 
       З матеріалів справи вбачається, що направлена до суду заява про госпіталізацію не містить безумовних підстав, передбачених статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу в примусовому порядку без її усвідомленої згоди, оскільки заявник не надав достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення чи виявлення наміру вчинити ним дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або доказів того, що ОСОБА_1 неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
       При цьому колегія суддів виходить із того, що встановлення судового контролю за процедурою примусової госпіталізації передбачає дослідження та оцінку судом висновку лікарів- психіатрів КНП " Тернопільської обласної клінічної психоневрологічної лікарні" про доцільність госпіталізації особи у відділення стаціонару лікарні без її усвідомленої згоди у сукупності з іншими доказами, що підтверджують такий стан особи, який дає підстави саме для примусової госпіталізації. 
       Судове рішення суду першої інстанції побудовані виключно на висновку комісії лікарів-психіатрів Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради при цьому інших обставин щодо поведінки та потенційної небезпечності ОСОБА_1 . Судом першої інстанції не досліджувалося, його заперечення до уваги не приймалися та не надавалася їм належна правова оцінка.
       Жодні докази на підтвердження вчинення нею протиправних дій щодо себе, своїх батьків чи будь якої іншої особи, судом не досліджувалися.
       Вказуючи, що поведінка ОСОБА_1 є небезпечною для її батьків, суд безпідставно не взяв до уваги її пояснення, що конфлікт виникає у неї з батьками на підставі побутового характеру, відсутність в неї роботи та житлового приміщення, не взяв до уваги, що сторони проживають в однокімнатній квартирі, де з цього приводу в них виникають конфлікти. 
       Сам факт конфлікту, який виник між ОСОБА_1 та батьками, що призвело до сварки і бійки не є підставою для примусової госпіталізації останньої до психіатричного стаціонару, оскільки є наслідком сімейно-побутових конфліктів, що періодично виникають в родині.
Така позиція узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2019 року у справі за № 552/5273/18. 
       Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо. 
       Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
       Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Судова колегія наголошує, що стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачає примусову госпіталізацію особи лише у виняткових випадках, а заявник не надав достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 вчиняє чи має намір вчинити дії, небезпечні для нього чи оточуючих, або доказів того, що вона не може задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. 
       Європейського суду з прав людини від 24 жовтня 1979 року у справі Winterwerp v. the Netherlands, посилається на презумпцію психічного здоров`я людини та незаконності втручання держави в її особисту свободу на підставі припущення щодо наявності психічного захворювання. 
       Задовольняючи заяву лікаря-психіатра про примусову госпіталізацію ОСОБА_6 до психіатричного закладу суд першої інстанції не навів у своєму рішенні, якими доказами чи обставинами підтверджується, що стан останньої такий, який дозволяє дійти переконливого висновку про те, що є підстави для її примусового тримання у психіатричній лікарні, а саме, не вказано на підставі чого суд дійшов висновку, що ОСОБА_6 вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих.
       Виходячи з наведеного судова колегія прийшла до висновку, що суд першої інстанції не встановив факту, що поведінка ОСОБА_1 є небезпечною для неї чи оточуючих, а тому не має підстав застосувати до неї такий захід, як примусова госпіталізація до психіатричного закладу, що відповідає положенням статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, а також практиці Європейського суду з прав людини.
       За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.
       Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (ст.376 ЦПК України).
       На підставі викладеного вище апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 , без її згоди.

       Керуючись ст. ст. 35, 259, 374,376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

                                       ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Беляєвої Олени Михайлівни - задовольнити.

       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 серпня 2020 року - скасувати, постановити нове рішення, яким у задоволенні заяви генерального директора Комунального некомерційного підприємства "Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня" Тернопільської обласної ради Шкробота В.В. про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до КНП "Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня" Тернопільської обласної ради, без її згоди,- відмовити.

       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Дата складання повного тексту постанови - до 10 листопада 2020 року.

       Головуючий:                                                         Сташків Б.І.

                                                                               Дикун С.І.

       Судді:                                                                 Щавурська Н.Б.