ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/2290/16                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Літвінова А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  05 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів – Василенка Я.М., Сорочка Є.О., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Міністерства оборони України, Міністерства науки і освіти України про визнання протиправним наказу, 

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, Міністерства науки і освіти України про визнання протиправним наказу Міністра оборони України та Міністра освіти та науки України від 29.05.2001 №07/020.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.02.2019 в адміністративній справі №826/2290/16 (суддя Григорович П.О.) у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4  - відмовлено повністю.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2019 в адміністративній справі №826/2290/16 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.02.2019 - залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.02.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Міністерства оборони України та Міністерства освіти і науки України про визнання протиправним Наказу Міністра оборони України та Міністра освіти та науки України від 29.05.2001 року №07/020 - залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 18.10.2019 у справі №826/2290/16 скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.02.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2019, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.
Верховний Суд дійшов висновку, що при ухваленні судових рішень, суд першої інстанції допустив, а суд апеляційної інстанцій не усунув, неправильне застосування норм процесуального права, оскільки розгляд справи розпочато було колегією суддів, а розглянуто одноособово в спрощеному позовному провадженні, отже мало місце недотримання правил щодо колегіального розгляду адміністративної справи в загальному позовному провадженні.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 січня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представником відповідача було подано відзив на апеляційну скаргу, за змістом якої зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.
З урахуванням частини другої статті 12 КАС України, а також беручи до уваги, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у цій справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для розгляду справи в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судом першої інстанції встановлено, що cпільним Наказом Міністра оборони України та Міністра освіти і науки України від 29.05.2001 №07/020 "Про організацію прийому в 2001 році слухачів, курсантів (студентів) у вищі навчальні заклади для підготовки військових фахівців з вищою освітою" було затверджено, зокрема, План прийому в 2001 році слухачів у вищі навчальні заклади для підготовки військових фахівців оперативно-стратегічного й оперативно-тактичного рівнів для Збройних Сил України.
Вказаним Планом по відношенню до Військового інституту телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України “Київський політехнічний інститут” визначено програму підготовки офіцерів тактичного рівня, терміном навчання: студент – 4 роки + курсант – 1 рік.
Позивачі проходили навчання у Національному технічному університеті України “Київський політехнічний інститут” в період з 2002 – 2007/09 роки.
За посиланням позивачів, в подальшому, за наслідками навчання, позивачам до стажу військової служби уповноваженим на те органом буде зараховано лише 1 рік навчання (курсант – 1 рік), в той час, як на переконання позивачів до стажу військової служби мало бути зараховано 5 років навчання, з урахуванням навчання в статусі “студент – 4 роки”.
За таких обставин позивачі вважають, що Наказом Міністра оборони України та Міністра освіти і науки України від 29.05.2001 №07/020 в частині визначення програми підготовки офіцерів тактичного рівня, терміном навчання “студент – 4 роки + курсант – 1 рік” порушуються їх права, передбачені статтею 8 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 “Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”. 
В статті 6 Конституції України закріплено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.
У відповідності до статті 11 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” військову підготовку студентів вищих навчальних закладів (денної форми навчання) за програмою офіцерів запасу проходять громадяни віком до 25 років, придатні до військової служби за станом здоров`я та морально-діловими якостями.
Військова підготовка студентів вищих навчальних закладів за програмою офіцерів запасу, крім вищих медичних навчальних закладів, проводиться на добровільних засадах, є одним з основних видів навчання і включається до визначеної державою складової освіти вищих навчальних закладів як самостійний розділ.
Програми військової підготовки студентів вищих навчальних закладів розробляються і затверджуються Міністерством оборони України разом із заінтересованими центральними органами виконавчої влади.
Частиною другою статті 11 названого Закону визначено, що студентам, які пройшли повний курс військової підготовки за програмою офіцерів запасу, склали встановлені іспити і атестовані до офіцерського складу, після закінчення вищого навчального закладу присвоюється відповідне первинне військове звання офіцера запасу.
Частиною першою статті 24 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” визначено, що початком проходження військової служби вважається: 
а) день  прибуття до військового комісаріату для відправлення у військову частину - для призовників  і  офіцерів,  призваних  із запасу; 
б) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового закладу, установи тощо) - для військовозобов`язаних і жінок, які вступають на військову службу за контрактом; 
в) день призначення на посаду курсанта (слухача) вищого військового    навчального закладу, військового навчального підрозділу  вищого  навчального  закладу  -  для   громадян,   які добровільно вступають на військову службу; 
г) день призначення на посаду - для громадян, які прийняті на військову службу до Служби безпеки України. 
За посиланням позивачів передумовою для звернення їх до суду із відповідними позовними вимогами стала їх позиція, що в майбутньому при обрахунку вислуги років не буде враховано період їх навчання у вищому навчальному закладі, оскільки оскаржуваним Наказом термін їх навчання визначався як “студент – 4 роки + курсант – 1 рік”.
За посиланням позивачів у період їх навчання як студентів вони навчались за програмою підготовки офіцерів тактичного рівня, тобто як курсанти, а не як студенти.
Разом із тим, суд наголошує, що відповідні твердження позивачів щодо наявності порушеного права не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, оскільки відсутні докази прийняття по відношенню до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 будь-яких рішень, вчинення дій, допущення бездіяльності на підставі самої по собі програми підготовки офіцерів тактичного рівня, терміном навчання: студент – 4 роки + курсант – 1 рік, при тому, що вказаний документ не врегульовує питання грошового забезпечення військовослужбовців. Фактично позовні вимоги спрямовані на захист інтересів позивачів в майбутньому, у разі невірного, на їх думку, обрахунку вислуги років позивачів.
Доказів наявності такого порушеного права як на час звернення позивачів до суду, так і під час судового розгляду справи, позивачами суду не надано.
Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Отже, судовому захисту в адміністративних судах підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому, визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у розв`язанні публічно-правового спору є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи. 
Водночас, порушення прав, свобод та інтересів особи наявне тоді, коли сталися зміни стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку в публічно-правових відносинах.
Відповідні зміни або перешкоди можуть бути створені протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.
Якщо відповідні рішення, дії чи бездіяльність протиправно, на думку особи, спричинили виникнення, зміни чи припинення прав та обов`язків особи (тобто є юридично значимими), особа може порушити питання про визнання протиправними таких рішень, дій чи бездіяльності в судовому порядку.
Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або має місце інше ущемлення прав чи свобод.
Зі змісту Наказу Міністра оборони України та Міністра освіти і науки України від 29.05.2001 №07/020 "Про організацію прийому в 2001 році слухачів, курсантів (студентів) у вищі навчальні заклади для підготовки військових фахівців з вищою освітою" вбачається, що даний акт має організаційно-розпорядчий характер, не містить нових правових норм, спрямований на виконання вимог Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, у відповідності до Умов прийняття до вищих навчальних закладів України, затверджених Наказом Міністерства освіти і науки  України від 19.02.2001 №74, Інструкції про проведення військово-професійної орієнтації молоді та фахових вступних випробувань у вищих військових навчальних закладах Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 14.04.1998 №152, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.06.1998 за №398/2838, зі змінами та доповненнями, внесеними наказом Міністра оборони України від 25.04.2000 №150, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 07.06.2000 за №338/4559, та Положення про прийом слухачів на факультет підготовки спеціалістів оперативно-стратегічного рівня Академії збройних Сил України, затвердженого наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 04.12.1995 №252. Оскаржуваний наказ є реалізованим, тобто дія спірного наказу вичерпана.
Також, суд звертає увагу, що оскаржуваним Наказом визначено правила прийому на навчання в 2001 році, в той час як позивачі вступили до вищого навчального закладу у 2002-2004 роках.
Згідно доводів Міністерства оборони України і Міністерства освіти і науки України, оскаржуваний наказ не стосувався позивачів, а стосувався лише обмеженої кількості осіб.
Позивачами не надано суду доказів, що зарахування їх до навчання у вищому навчальному закладі у 2002-2004 роках відбувалось саме за правилами, визначеними Наказом Міністра оборони України та Міністра освіти і науки України від 29.05.2001 №07/020 "Про організацію прийому в 2001 році слухачів, курсантів (студентів) у вищі навчальні заклади для підготовки військових фахівців з вищою освітою".
Крім того, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.11.2015 в адміністративній справі №826/12810/15 було визначено, що Наказ Міністра оборони України та Міністра освіти і науки України від 29.05.2001 №07/020 "Про організацію прийому в 2001 році слухачів, курсантів (студентів) у вищі навчальні заклади для підготовки військових фахівців з вищою освітою" має організаційно-розпорядчий характер, не містить нових правових норм, не має ознак нормативно-правового акту, а за своєю правовою природою є розпорядчим документом. За таких обставин, підстав вважати, що спірний наказ повинен пройти державну реєстрацію у Міністерстві юстиції України і бути офіційно оприлюдненим немає. 
Враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги, що відповідачами в рамках досліджуваних правовідносин не приймалось будь-яких актів індивідуальної дії або нормативно-правових актів, які б впливали на права та інтереси позивачів, враховуючи недоведеність позивачами обставин порушеного права внаслідок прийняття оскаржуваного акту організаційно-розпорядчого характеру, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову. 
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається  до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.
При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                                                                                          Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 січня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий          суддя                                                                      Є.І. Мєзєнцев

                    cуддя                                                                      Я.М. Василенко

                              суддя                                                                      Є.О.Сорочко