РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2020 року
м. Рівне

Справа № 561/428/20
Провадження № 22-ц/4815/1129/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого Ковальчук Н. М.        
суддів: Гордійчук С. О., Хилевича С. В., 
секретар судового засідання – Ковальчук Л. В.,

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Зарічненська селищна рада Рівненської області

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 05 серпня 2020 року у складі судді Дідика А. В., ухвалене в смт. Зарічне Рівненської області о 12 годині 15 хвилини, повний текст рішення виговлено 05 серпня 2020 року,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Зарічненської селищної ради Рівненської області про визнання незаконним та скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та визнання права власності за набувальною давністю, відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Свої вимоги обгрунтовувала тим, що рішенням Зарічненської селищної ради Рівненської області № 910/22-2018 від 11 квітня 2018 року відведено земельну ділянку та передано безоплатно для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий № 5622255100:03:011:0162, площею 0,1147 га, за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі цього рішення ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку та вніс щодо неї відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вважає, що вправі набути право власності на вказану земельну ділянку за набувальною давністю з підстав набуття майнових прав неї раніше, оскільки добросовісно, відкрито, безперервно користувалась нею більш ніж 20 років. Неодноразово зверталась до органу місцевого самоврядування із заявою про передачу цієї земельної ділянки у власність, проте їй було відмовлено, а згодом надано у процесі безкоштовної приватизації ОСОБА_2 .. З урахуванням загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність, розумність, просила задовольнити позовні вимоги та визнати за нею на підставі набувальної давності право власності на земельну ділянку.
Ухвалою Зарічненського районного суду Рівненської області від 10 червня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження у частині вимог позивачки про визнання права власності на підставі набувальної давності та відшкодування матеріальної та моральної шкоди в розмірі 6000,00 гривень. У відкритті провадження щодо вимоги про визнання незаконним та скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку відмовлено, оскільки така була предметом розгляду при розгляді справи № 561/1109/18, рішення по якій набрало законної сили.
Рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 05 серпня 2020 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями ст. 119 ЗК України, яка передбачає, що громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування, та обгрунтовано тими обставинами справи і доказами на їх підтвердження, які вказують, що своє право на звернення до уповноважених органів державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу ділянки у власність або надання в користування позивачка не зверталася.
Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права та з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що у 2018 році вона вже зверталися з аналогічними позовними вимогами до Зарічненської селищної ради Рівненської області, однак з інших підстав, і рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 18 березня 2019 року у справі номер 561/1109/18, яке залишене без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, було відмовлено у задоволенні її позовної заяви до Зарічненської селищної ради Рівненської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку. Покликається на частину першу статті 119 Земельного кодексу України, яка передбачає, що громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Пояснює, що у 1990-х роках за рішенням профкому адміністрації Зарічненської районної лікарні їй як одинокій працівниці лікарні і особі з інвалідністю надали квартиру у колишньому відділенні старого корпусу лікарні, куди вона і вселилась, не маючи іншого житла, та стала користуватись земельною ділянкою, яка була розташована поруч. Додає, що вона розчистила земельну ділянку від сміття, висадила на ній фруктові дерева, спорудила сарай і стала відкрито та безперервно користуватись цією землею протягом понад 20 років. Зазначає, що у послідуючому вона оформила право власності на житло, виготовила технічну документацію, однак неодноразові звернення до селищної ради з питань приватизації земельної ділянки, якою вона користувалася, залишалися без задоволення з тих мотивів, що цю землю нікому не будуть передавати, оскільки вона включає в себе частину землі загального користування – дорогу. Вказує, що коли вона довідалася, що цю землю відповідач збирається передати у власність іншій особі, то подала відповідну письмову заяву до Зарічненської селищної ради, у якій ініціювала у встановленому законом порядку передачі цієї землі їй, проте її заяву впродовж трьох місяців не розглядали, а згодом повідомили про те, що за передачу цієї землі у її власність не було проголосовано відповідною кількістю депутатів селищної ради. Зазначає, що спірне рішення селищної ради було прийнято 11 квітня 2018 року, тобто через 7 місяців і 11 днів після її звернення 30.08.2017 року і це спростовує мотиви суду у відмові в позові з тих підстав, що будь-яких доказів звернення до відповідача нею не було надано. Звертає увагу, що закріплення меж земельної ділянки в натурі на місцевості межовими знаками здійснюється виконавцем у присутності власника земельної ділянки, власників або користувачів суміжних земельних ділянок або уповноважених ними осіб із повідомлення власників суміжних земельних ділянок про проведення робіт. При цьому з нею як із суміжним землекористувачем ніхто не погоджувався меж земельної ділянки; її підпис в акті про встановлення меж також відсутній. Вважає, що з цих підстав спірне рішення селищної ради є незаконним, що не було враховано судом першої інстанції. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким її позовну заяву задовольнити повністю.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві Зарічненська селищна рада Рівненської області вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу відхилити як безпідставну.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 та користується прилеглою до будинку земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд протягом тривалого часу.
Спірні відносини між сторонами виникли з приводу набуття права власності за набувальною давністю на земельну ділянку кадастровий номер 5622255100:03:011:0162, площею 0,1147 га, розташовану по АДРЕСА_1 , щодо якої 11 квітня 2018 року Зарічненською селищною радою Рівненської області було прийнято рішення № 910/22-2018 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу її безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 », земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд. Право власності на земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 ..
Рішенням Зарічненського районного суду Рівнеснької області від 18 березня 2019 року у справі № 561/1109/18, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Зарічненської селищної ради Рівненської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку відмовлено повністю.
Згідно ст. 119 Земельного Кодексу України, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.
Положення даної статті передбачають обов`язок особи, яка має бажання і намір отримати у власніть земельну ділянку, котрою користується понад 15 років, здійснити вольовий акт – звернутися у встановленому законом порядку до органу місцевого самоврядування із відповідною заявою. Така процедура є обов`язковою, визначеною законом.
Будь-яких доказів на підтвердження звернень до органу державної влади або місцевого самоврядування позивачкою не надано, а відтак відповідні доводи апеляційної скарги не підтверджено належними, достовірними і достатніми доказами в розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України.
Судом, при цьому, не заперечується факт добросовісного, безперервного та відкритого користування ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою впродовж понад 15 років, і такі доводи підтверджені письмовими заявами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , однак сам по собі факт тривалого, безперервного і відкритого користування земельною ділянкою не є автоматичною підставою набуття права власності на неї: для цього необхідно дотримати процедуру, визначену законом. Факт тривалого, безперервного і відкритого користування земельною ділянкою слугує необхідною умовою для звернення особи із заявою про набуття права власності, і, по суті, надає таке право цій особі.
Згідно ч. 1, 6 ст. 118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.
Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Частинами 1, 4 ст. 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. 
Правовий інститут набувальної давності, якою, в тому числі, обґрунтовані позовні вимоги, опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст. 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Зміст ч. 1 ст. 344 ЦК України дає підстави для висновку, що вимоги про визнання за позивачем права власності на річ (майно) за набувальною давністю можливі за умови доведеності належними, допустимими, достатніми і достовірними доказами сукупності всіх трьох елементів: добросовісності заволодіння чужим майном, відкритості володіння ним та безперервності володіння протягом встановленого Кодексом строку. У зв`язку з наведеним суд звертає увагу, що сам факт користування спірною земельною ділянкою не може слугувати належною підставою визнання за позивачем права власності за набувальною давністю.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю, відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Як встановлено судом, питання про скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та визнання права власності за набувальною давністю, заявлене ОСОБА_1 у цій справі було предметом дослідження під час судового розгляду справи № 561/1109/18 за позовом ОСОБА_1 до Зарічненської селищної ради Рівненської області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, рішення про відмову у задоволенні якого залишене без зміни судами апеляційної та касаційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги про неправомірність дій відповідача, які порушили її права на приватизацію спірної земельної ділянки, а відтак є підставою для стягнення заподіяної шкоди, апеляційним судом до уваги не беруться. Жодних доказів, які б підтверджували наявність у діях Зарічненської селищної ради Рівненської області складу цивільного правопорушення, позивачем не надано, і судом їх також не встановлено. Більш того, відсутність протиправної поведінки відповідача встановлена рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 18 березня 2019 року у вищевказаній справі № 561/1109/18, яке набрало законної сили, і встановлені ним обставини є преюдиціальними та не потребують додаткового доказування та дослідження.
Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції  були правильно, всебічно і повно встановлені  обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 05 серпня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Повний текст постанови складено 09 жовтня 2020 року.
Головуючий                                                Ковальчук Н. М.

Судді:                                                        Гордійчук С. О.
                                       
                               Хилевич С. В.