Постанова
Іменем України
 
08 грудня 2020 року
 
провадження № 22-ц/796/13953/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач), 
суддів:  Кравець В.А., Махлай Л.Д., 
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва
 
в складі судді Заставенко М.О.
 
 від 13 серпня 2020 року
 
у справі №753/9754/20 Дарницького районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_1 
 
до ОСОБА_2 
 
про відшкодування шкоди, завданої залиттям квартири,
 
                                           В С Т А Н О В И В:
 
В червні 2020 року ОСОБА_1 , посилаючись на залиття  його квартири, яке сталося 18 квітня 2019 року з вини відповідачки, подав до Дарницького районного суду м. Києва позов про стягнення з останньої матеріальної шкоди і моральної шкоди, та зобов`язання вчинити дії щодо заміни всієї внутрішньої сантехнічної арматури в санвузлах. 
 
В обґрунтування позову зазначав, що він є власником квартири за адресою:                         АДРЕСА_1 . 18 квітня 2019 року, після 18 години, відбулося залиття його квартири з вини відповідачки, що проживає поверхом вище, про що було складено відповідний акт представниками комісії ЖЕД 205.
 
Зазначав, що в результаті залиття йому завдано матеріальної шкоди на суму 2 544,58 грн та моральну шкоду у розмірі 200,00 грн.
 
Також, як в нагадування, вказав, що відповідач заливав його квартиру вісім разів, а висновків для себе не зробив.
 
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.08.2020 в задоволенні позову відмовлено.
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач подав до суду апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що судом першої інстанції не враховано, що залиття квартири відбувалось неодноразово, зокрема 12.08.2004, 01.11.2004, 04.06.2007, 26.07.2013, 08.10.2013 та 22.02.2019.
 
Судом безпідставно зазначено в рішенні, що в акті про залиття не вказані інженерні мережі, з яких відбувалося залиття, адже з акту вбачається, що залиття відбулося саме з вини мешканців квартири АДРЕСА_2 .
 
Визнав, що судом вірно встановлено, що у відповідності до локального кошторису, який було долучено до позовної заяви, сума на будівельні роботи становить 1802,56 грн, а не 2 554,48 грн. Проте це не є підставою для відмови у задоволенні позову.
 
За наведених обставин просив скасувати заочне рішення Дарницького районного суду               м. Києва від 13.08.2020 та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
 
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
 
Судом встановлено, що позивач зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_3 . Відповідач зареєстрована поверхом вище в квартирі АДРЕСА_2 того ж будинку.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним з огляду на наступне.
 
Між сторонами виникли правовідносини з приводу відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.
 
Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
 
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказував, що залиття його квартири сталося 18 квітня 2019 року, про що складено акт  представниками комісії ЖЕД 205.
 
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
 
Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.
 
Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що позивач повинен довести факт залиття квартири 18 квітня 2019 року з вище розташованої квартири.
 
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
 
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Оскільки, звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що залиття його квартири відбулося 18 квітня 2019 року, то доведенню підлягає факт залиття у дату, на яку посилається позивач.
 
Разом з тим, посилаючись на такі обставини, позивач не надав до суду першої інстанції належних доказів на підтвердження залиття його квартири 18 квітня 2019 року. 
 
Як правильно зазначено судом першої інстанції, позивач надав до позовної заяви лише акти про залиття від 12.08.2004, 01.11.2004, 04.06.2007, 26.07.2013, 08.10.2013 та 22.02.2019. Водночас дані акти не доводять обставини залиття квартири позивача саме 18.04.2019, як вказує останній у позовній заяві. Доказів на підтвердження факту залиття 18 квітня 2019 року, матеріали справи не містять.
 
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та мотивованого висновку про те, що позивачем не доведено належними доказами факт залиття його квартири 18 квітня 2019 року.
 
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неврахування судом того, що залиття квартири відбувалося неодноразово.
 
Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач звертаючись до суду з позовом, посилався на те, що йому завдано шкоду внаслідок залиття, яке відбулося 18 квітня 2019 року.
 
Позовна заява не містить обґрунтувань, що матеріальну та моральну шкоду завдано внаслідок  неодноразового залиття, оскільки, як зазначено в позовній заяві, позивач лише нагадав суду, що відповідач заливав його квартиру вісім разів, а висновків для себе не зробив.
 
Позивач не вказував у позові дати, коли конкретно відбулися інші залиття. Протягом розгляду справи позовні вимоги не уточнював. Такі обставини не доводилися позивачем, а відтак правомірно не встановлювалися судом.
 
З огляду на викладене, не заслуговують на увагу судової колегії посилання в апеляційній скарзі на те, що залиття відбувалося 12.08.2004, 01.11.2004, 04.06.2007, 26.07.2013, 08.10.2013 та 22.02.2019, оскільки на дані обставини позивач не посилався у позовній заяві. А згідно ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
 
Дійсно, до позовної заяви долучено докази залиття, що відбулися 12.08.2004, 01.11.2004, 04.06.2007, 26.07.2013, 08.10.2013 та 22.02.2019. Але позов обґрунтовано тим, що шкоду завдано залиттям, яке сталося 18.04.2019.
 
Враховуючи, що суд, вирішуючи спір, виходить з обґрунтувань позову, які викладаються в позовній заяві, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог щодо завдання матеріальної та моральної шкоди внаслідок залиття, що відбулося 18 квітня 2019 року.
 
Враховуючи, що позивачем не доведено факту залиття квартири 18 квітня 2019 року, судом правомірно відмовлено у задоволенні вимоги про зобов`язання вчинити дії щодо заміни всієї внутрішньої сантехнічної арматури в санвузлах.
 
Доводи апеляційної скарги, що в Акті про залиття вказано про те, що залиття відбулося з вини мешканців квартири АДРЕСА_2 , висновку суду про відмову у задоволенні позову не спростовують, оскільки, як правильно зазначено у судовому рішенні, акти, складені до 18.04.2019 не підтверджують факт залиття 18.04.2019, на який посилається позивач у позовній заяві, як на підставу задоволення позову.
 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що помилка в зазначенні ціни позову призвела до відмови у задоволенні позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з його недоведеністю.  
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог про залиття квартири позивача 18 квітня 2019 року є законним та обґрунтованим, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.
 
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб                                           (201 200,00 грн); справи незначної складності є малозначними справами.
 
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.
 
За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, 
 
                                          П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 серпня 2020 року - залишити без змін.
  
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий                                                                                                     О.Ф. Мазурик

Судді                                                                                                                  В.А. Кравець

                                                                                                                            Л.Д. Махлай