Постанова
Іменем України
 
11 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 524/7562/19
провадження № 61-5742св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого -	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,	Погрібного С. О., Яремка В. В.,	
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Комунальне підприємство «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л. Я. Левітана»,
третя особа - директор Комунального підприємства «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л. Я. Левітана» ОСОБА_2,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 10 березня 2020 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Карпушина Г. Л., Пікуля В. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л. Я. Левітана» (далі -               КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана»), третя особа - директор КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана» ОСОБА_2., в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ від 23 вересня 2019 року № 462 «Про порушення трудової дисципліни ОСОБА_1 », винесений директором КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана» ОСОБА_2 .
Позов обґрунтовано тим, що на підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 18 вересня 2019 року у справі № 524/7511/18 ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу експлуатації рухомого складу на КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана». Наказом від 23 вересня 2019 року № 462 «Про порушення трудової дисципліни ОСОБА_1 », винесеним директором КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана» ОСОБА_2 , визначено дні 19 та 20 вересня 2019 року прогулами без поважних причин. Позивач вважала вказаний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню.
Зі змісту наказу вбачається, що ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу експлуатації рухомого складу підприємства згідно з наказом від 19 вересня 2019 року № 435, але вона з`явилася на роботі лише 23 вересня 2019 року. На думку відповідача, у такій спосіб вона допустила прогули без поважних причин. Разом з тим, як вважала позивач, законодавець не зобов`язує працівника виходити на роботу наступного робочого дня після оголошення рішення про поновлення на роботі. А тому після видання наказу про поновлення працівника на роботі роботодавець повинен не лише належним чином повідомити про це працівника, а й ознайомити його з наказом під розписку або надіслати копію такого наказу йому поштою. Проте наказ                    від 19 вересня 2019 року № 435 вручено позивачу лише 23 вересня 2019 року, коли вона прибула на роботу.
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ від 23 вересня 2019 року № 462 «Про порушення трудової дисципліни ОСОБА_1 », винесений директором КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана» ОСОБА_2 Стягнуто з КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не мав законних підстав вважати дні 19 та 20 вересня 2019 року для ОСОБА_1 прогулами без поважних причин, оскільки позивача ознайомлено з наказом про її поновлення на роботі лише 23 вересня 2019 року. Крім того, відомостей про внесення відповідного запису до трудової книжки ОСОБА_1 суду не надано. Моментом повного виконання рішення суду є не сам факт винесення наказу про поновлення на роботі, а ще й внесення відповідного запису до трудової книжки.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 10 березня 2020 року апеляційну скаргу КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана» задоволено. Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 грудня 2019 року скасовано.                           У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана» 1 152, 60 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції вважав посилання місцевого суду на положення статті 63, 65 Закону України «Про виконавче провадження» помилковими, оскільки виконавчий лист на примусове виконання видавався, але не направлявся, трудова книжка знаходилася у позивача, а рішення суду виконано негайно та добровільно.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи
 
ОСОБА_1 у березні 2020 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 10 березня 2020 року у справі, в якій позивач, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що:
- наказ від 19 вересня 2019 року № 435 вручений позивачу лише 23 вересня                     2019 року, коли вона прибула на роботу, до вказаної дати цей наказ їй ніхто не показував, не телефонував, поштою не направляв, про те, що відповідач виконав рішення суду добровільно заявнику нічого відомо не було до 23 вересня 2019 року;
- апеляційним судом порушено та невірно застосовано положення статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України);
- апеляційним судом не враховано висновки (в частині визначення, коли рішення суду про поновлення на посаді незаконно звільненого працівника вважається виконаним) Верховного Суду України у постанові від 01 липня 2015 року у справі   № 6-435цс15, у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 234/10417/15-ц (провадження № 61-38281св18), від 03 березня 2020 року у справі № 545/1151/16-ц (провадження № 61-43897св18).
 
У червні 2020 року засобами поштового зв`язку від КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана» до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому, відповідач, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить в її задоволенні відмовити, а оскаржуване судове рішення, яке є законним, залишити без змін.
 
Станом на дату розгляду справи інших відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 на адресу Верховного Суду не надходило.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу ОСОБА_1 призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2020 року (з урахуванням ухвали Верховного Суду від 14 квітня 2020 року про надання строку для усунення недоліків) відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи № 524/7562/19 із Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області, встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
 
У червні 2020 року матеріали справи № 524/7562/19 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2020 року справупризначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України                 (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                        є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,                   є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 вересня 2019 року у справі № 524/7511/18 позов ОСОБА_1 до КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана», третя особа - директор КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана» ОСОБА_2., про визнання незаконними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково:
- визнано незаконним та скасовано наказ директора КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана» ОСОБА_2. від 24 квітня 2018 року № 206 про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани на начальника відділу експлуатації рухомого складу                   КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана» ОСОБА_1 ;
- визнано незаконним та скасовано наказ КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана» ОСОБА_2. від 24 липня 2018 року № 417 про накладення дисциплінарних стягнень у вигляді попереджень та догани на начальника відділу експлуатації рухомого складу КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана» ОСОБА_1 ;
- визнано незаконним та скасовано наказ директора КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана» ОСОБА_2. від 13 серпня 2018 року № 71-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу експлуатації рухомого складу КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана»                            з 13 серпня 2018 року за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором, за пунктом 3 статті 40 КЗпП України;
- поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу експлуатації рухомого складу КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана» з 13 серпня 2018 року;
- стягнуто з КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 серпня 2018 року по 18 вересня 2019 року включно в розмірі - 113 905,00 грн, сплачений судовий збір у розмірі 1 409,60 грн та на користь держави судовий збір у розмірі 2 413,38 грн;
- рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та здійснення виплати середньомісячної заробітної плати в розмірі 8 283,98 грн допущено до негайного виконання.
Виконавчий лист у зазначеній справі № 524/7511/18 виданий 18 вересня 2019 року.
Наказом директора КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана» ОСОБА_2.  від 19 вересня             2019 року № 435:
- скасовано наказ від 13 вересня 2018 року № 71-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- доручено головному економісту з 19 вересня 2019 року ввести в штатний розклад керівників, фахівців і службовців підприємства посаду начальника відділу експлуатації рухомого складу;
- поновлено ОСОБА_1 з 13 серпня 2018 року на посаді начальника відділу експлуатації рухомого складу;
- доручено начальнику кадрової служби внести до трудової книжки і особової картки ОСОБА_1 запис про поновлення на посаді начальника відділу експлуатації рухомого складу;
- доручено головному бухгалтеру забезпечити виплату середньої заробітної плати ОСОБА_1 за один місяць відповідно до штатного розпису, який діяв станом на             13 серпня 2018 року.
Із наказом директора КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана» ОСОБА_2. від 19 вересня                   2019 року № 435 ОСОБА_1 ознайомлена 23 вересня 2019 року, про що свідчить її підпис.
На підставі доповідної начальника кадрової служби КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана» Кравцова М. П., актів про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 19 та                           20 вересня 2019 року директором КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана» ОСОБА_2                         23 вересня 2019 року винесено наказ № 462 «Про порушення трудової дисципліни ОСОБА_1 », згідно з яким дні 19 та 20 вересня 2019 року вважати для                      ОСОБА_1 , начальника відділу експлуатації рухомого складу, прогулами без поважної причини.
Згідно з поясненнями ОСОБА_1 від 25 вересня 2019 року з приводу відсутності на робочому місці вона вважає себе поновленою на роботі саме з дати видачі наказу про поновлення на роботі та внесення запису до трудової книжки про поновлення на роботі, за попереднім погодженням із керівництвом підприємства вийшла на роботу саме 23 вересня 2019 року.
Нормативно-правове обґрунтування
За змістом статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.
Згідно зі статтею 1291 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування (частини друга, четверта, сьома статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом, про що зазначено в частині другій статті 18 ЦПК України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
Статтею 65 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові               від 08 листопада 2019 року у справі № 711/8138/18 (провадження № 14-607цс19).
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Верховний Суд зауважує, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним та є підставою для прийняття рішення виконавцем про закінчення виконавчого провадження за одночасного виконання роботодавцем двох умов: 1) видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі; 2) внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача. Саме такі обставини підлягають перевірці виконавцем та судами при виконанні рішень про поновлення на роботі працівника.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
 
Вирішуючи спір, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції правильно вказав, що рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ, розпорядження про допуск до роботи, внесено запис до трудової книжки і фактично допущено до роботи такого працівника, після видання наказу про поновлення працівника на роботі роботодавець повинен не лише належним чином повідомити про це працівника, а й ознайомити його з наказом під підпис та внести відповідний запис до трудової книжки. Відповідно, врахувавши, що з оскаржуваним наказом від 19 вересня 2019 року № 435 про поновлення на роботі ОСОБА_1 ознайомлена лише 23 вересня 2019 року, відомостей про внесення відповідного запису до трудової книжки ОСОБА_1 відповідачем не надано, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність законних підстав вважати дні 19 та               20 вересня 2019 року для позивача прогулами без поважних причин та обґрунтованість позовних вимог про визнання незаконним і скасування наказу                   23 вересня 2019 року № 462.
 
Натомість апеляційний суд, скасовуючи правильне та законне рішення суду першої інстанції, безпідставно керувався лише тим, що відповідачем не було допущено затримок у виконанні судового рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі, оскільки на наступний за проголошенням рішення робочий день видано відповідний наказ та письмово повідомлено позивача про винесення наказу і поновлення її на роботі.
 
Апеляційним судом не застосовано передбачені статтею 65 Закону України «Про виконавче провадження» умови негайного виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, не враховано те, що лише видавши оскаржуваний наказ про поновлення працівника на роботі, не можна вважати, що роботодавцем здійснено належним чином виконання судового рішення про поновлення працівника на роботі, адже не дотримано мети такого негайного виконання рішення суду - поновлення порушених прав працівника та фактичне його допущення до виконання обов`язків на посаді. Не можна вважати реальним виконанням рішення суду про поновлення працівника на роботі без доведення роботодавцем до його відома розпорядження (наказу) про таке поновлення.
 
Верховний Суд не погоджується із зазначеним в оскаржуваній постанові апеляційним судом, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати лише видання власником про це наказу, що, на думку апеляційного суду, дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. За умови відсутності відомостей у працівника про негайне та добровільне виконання рішення суду він не має можливості приступити до виконання своїх обов`язків на поновленій посаді.
 
Не є обґрунтованим посилання апеляційного суду про те, що підприємство повідомило позивача про видання наказу про поновлення її на роботі, оскільки лист за підписом директора КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана» ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 про те, що її поновлено на роботі, датований 18 вересня 2019 року, як і копії фіскального чеку, опису та накладної ПАТ «Укрпошта», надані на підтвердження його відправлення, проте сам наказ № 435 виданий лише на наступний день - 19 вересня 2019 року, що не може належним чином підтверджувати направлення позивачу відповідного повідомлення, крім того, матеріали справи не містять документів, що підтверджують його отримання позивачем.
 
Не пересвідчившись в тому, що лист позивачем отримано, власник прийняв рішення вважати 19 та 20 вересня 2019 року для ОСОБА_1 прогулами.
 
Відхиляються посилання апеляційного суду про те, що вимоги чинного законодавства не зобов`язують роботодавця направляти повідомлення про прийняття на роботу поновленого працівника, позаяк трудові відносини з працівником не укладаються заново, а поновлюються, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, законодавець не зобов`язує працівника виходити на роботу наступного робочого дня після оголошення рішення про його поновлення на роботі. Працівник має право протягом установленого законом строку звернутися до державної виконавчої служби з відповідною заявою про примусове виконання цього рішення.
 
ОСОБА_1 мала право на примусове виконання судового рішення про поновлення її на роботі, водночас це не було її обов`язком.
 
Також апеляційним судом не враховано, що рішенням у справі № 524/7501/18                     від 18 вересня 2019 року негайному виконанню підлягала частина не тільки щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі, але і здійснення виплати середньомісячної заробітної плати в розмірі 8 283,98 грн. Оскільки в матеріалах справи відсутнє підтвердження такої виплати, то необґрунтованим є твердження апеляційного суду про те, що КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана» рішення суду виконано негайно та добровільно.
 
Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив порушення норм матеріального права, зокрема статті 235 КЗпП України та                      статті 65 Закону України «Про виконавче провадження», а суд першої інстанції, вирішуючи спір, з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України, правильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, надав правильну правову оцінку заявленим сторонами доводам та наданим доказам і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, то постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня                     2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.
 
Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
 
З огляду на висновок про задоволення касаційної скарги та скасування постанови суду апеляційної інстанції, судові витрати КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана», пов`язані із розглядом справи, залишаються за ним та не підлягають відшкодуванню.
 
При цьому відповідач КП «КТУ ім. Л. Я. Левітана» зобов`язаний компенсувати позивачу ОСОБА_1 1 536,80 грн судового збору за подачу нею касаційної скарги.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Постанову Полтавського апеляційного суду від 10 березня 2020 року скасувати, рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 грудня 2019 року залишити в силі.
 
Стягнути із Комунального підприємства «Кременчуцьке тролейбусне управління імені Л. Я. Левітана» на користь ОСОБА_1 1 536,80 грн судового збору за подачу нею касаційної скарги.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	О. В. Ступак  	
Судді:	І. Ю. Гулейков  	
 	С. О. Погрібний  	
 	Г. І. Усик  	
 	В. В. Яремко