ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2020 року                                                                         м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи № 523/15160/17
Апеляційне провадження № 22-ц/813/2406/20
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого- Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач), 
суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
за участю секретаря - Сороколет Ю.С., 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 04 березня 2019 року, постановлене під головуванням судді Аліної С.С.,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтня 2017 року ПАТ «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості (т.1 а.с.2-6).
В обґрунтування позовної заяви позивач посилався на те, що 29 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (правонаступник АТ «Укрсиббанк») та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11243193000, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 36 550 доларів США під 12,5 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк до повного виконання зобов`язання.
В забезпечення виконання умов кредитного договору 29 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 153922, за яким останній поручився перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором №11243193000, встановлена солідарна відповідальність. 
08 грудня 2011 року ПАТ «Дельта Банк» викупив у АТ «Укрсиббанк» права вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами на підставі договору купівлі-продажу.
Посилаючись на невиконання позичальником своїх зобов`язань протягом тривалого часу, внаслідок чого станом на 04 жовтня 2017 року виникла заборгованість у розмірі 1 476 975,63 грн., з яких:
-тіло кредиту- 846 927,49 грн.; 
-відсотки - 373 486,45 грн.; 
-пеня- 256 561,69 грн., 
банк просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку та судові витрати.
       Відповідач ОСОБА_3 заперечував проти задоволення позовних вимог.
       Справа розглянута за відсутності відповідача ОСОБА_2 .

Короткий зміст судового рішення першої інстанції
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 березня 2019 року позов задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» борг у розмірі 1 476 975,63 грн.
Стягнуто в рівних частинах з   ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» суму судового збору у розмірі 22 154,64 гривень (т.1 а.с. 107-111).

Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву на скаргу
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду та відмову у задоволенні позову (т.1 а.с. 114-121).
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції:
- належним чином не повідомив відповідача ОСОБА_2 про розгляд справи, чим позбавив останнього права на захист своїх законних прав та інтересів в суді та на подачу заперечення на заявлені позовні вимоги;
- не звернув уваги на наявність договору застави №96780, яким було забезпечено виконання кредитного договору;
- не враховав, що банком пропущений строк позовної давності, з огляду на те, що термін повернення кредитних коштів за договором не пізніше 29 жовтня 2014 року, а з позовом до суду банк звернувся лише 31 жовтня 2017 року, що підтверджується відбитком печатки канцелярії суду;
- не звернув уваги, що у відповідності до графіку платежів, останній платіж зазначається «10.2014», а тому за умов кредитного договору останнім днем сплати ануїтетного платежу є саме 01 жовтня 2014 року, а з огляду на звернення до суду 31 жовтня 2017 року позивач пропустив строк позовної давності, який застосовується до кожного щомісячного простроченого платежу, що визначений в договорі графіком платежів. З 01 січня 2013 року відповідач ОСОБА_2 перестав виконувати свої зобов`язання за кредитним договором.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року залучено товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» (далі – ТОВ «Глобал Спліт») до участі у справі як правонаступника ПАТ «Дельта Банк», який за договором №953К від 09 листопада 2018 року відступив право вимоги за вказаним кредитним та забезпечувальними договорами ТОВ «Глобал Спліт» (т.1 а.с. 169-175,193-195).
ТОВ «Глобал Спліт» надало суду відзив на апеляційну скаргу, який мотивований тим, що позичальник свої зобов`язання за кредитним договором не виконав тому рішення суду першої інстанції про задоволення позову є законним (т.2 а.с. 51-52). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_3 помер (т.2 а.с.82).

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_4 в інтересах ТОВ «Глобал Спліт» вивчивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з огляду на таке. 

Установлені судами фактичні обставини справи
29 жовтня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (правонаступник АТ «Укрсиббанк») та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11243193000, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 36 550 доларів США під 12,5 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк до повного виконання зобов`язання (т.1 а.с.7-16).
За умовами п.п.1.1 договору позичальник зобов`язався повернути кредит в іноземній валюті в сумі 36 550 доларів США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором. При цьому «день сплати ануїтетного платежу» - це 01 число кожного календарного місяця строку кредитування, протягом якого позичальник зобов`язаний сплатити ануїтетний платіж.
Відповідно до п. 1.2.2 кредитного договору, позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі, в термін не пізніше 29 жовтня 2014 року, якщо тільки не застосовано інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов Розділу 12 цього договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 8.4, 10.2., 10.14 Договору. У разі якщо термін повернення кредиту або день сплати ануїтентного платежу припадає на вихідний, святковий або не робочий день, терміном повернення кредиту і днем сплати ануїтентного платежу вважається перший робочий день, що слідує за таким вихідним, святковим або неробочим днем. Позичальник зобов`язується повернути суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтентних платежів у розмірі 660,00 доларів США в день сплати ануїтентних платежів. Розмір ануїтентного платежу може змінитися у випадку зміни процентної ставки згідно із п.п. 1.3.1, 10.2 цього Договору. Позичальник зобов`язується повернути суму кредиту та сплатити проценти, штрафи та інші платежі згідно умов Договору на рахунок відкритий в Банку.
Додатком №1 до кредитного договору є графік платежів, який погоджений сторонами та є невід`ємною частиною кредитного договору (т.1 а.с.17-20).
В забезпечення виконання умов кредитного договору 29 жовтня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (правонаступник АТ «Укрсиббанк») та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 153922, згідно з яким останній поручається перед кредитором за виконання Боржником зобов`язань за кредитним договором №11243193000. Договором встановлена солідарна відповідальність (т.1 а.с. 23-24).
08 грудня 2011 року між АТ "Укрсиббанк" та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі за кредитним договором № 11243193000 від 29 жовтня 2007 року (т.1 а.с.34-37).
Заборгованість позичальника за кредитним договором станом на 04 жовтня 2017 рік становить 1 476 975,63 грн., з яких:
- тіло кредиту- 846 927,49 грн.; 
- відсотки - 373 486,45 грн.; 
- пеня- 256 561,69 грн.( т.1 а.с.30-33).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права 
Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Матеріали справи не містять доказів належного сповіщення відповідача ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи. 
Так, ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 29 листопада 2018 року призначено підготовче судове засідання на 07 лютого 2019 року на 10:00 годин (т.1 а.с.90). 
Копія вказаної ухвали суду була направлена сторонам, однак не вручена відповідачу ОСОБА_2 , про що свідчить повернута судова кореспонденція з відміткою пошти причини невручення: «нет дома», « за закінченням терміну зберігання» (т.1 а.с.95,96).
У судовому засіданні 07 лютого 2019 року винесена ухвала суду про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 04 березня 2019 року на 12.15 год. (т.1 а.с.97,98). 
04 березня 2019 року суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача ОСОБА_2 , який належним чином не був повідомлений про розгляд справи, про що свідчить довідка пошти на конверті з вказівкою причини повернення: «за закінченням встановленого строку зберігання» (т.1 а.с.102,103,105-106, 107). 
Відтак, суд першої інстанції, розглянувши справу за відсутності відповідача належним чином не повідомленого про дату, час і місце розгляду справи, допустив порушення норм процесуального права, що з огляду на вимоги п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення.
Доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції. 
Відносно розгляду справи по суті суд апеляційної інстанції виходив з наступного.
Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
Так, відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з ч.2 цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін – календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.252 ЦК України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч.1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (ч.2 вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (ч.3 цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч.4 ст.631 ЦК України).
Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст.530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. 
Зокрема, 29 жовтня 2007 року сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти у іноземній валюті у розмірі 36 555 доларів США, які зобов`язався повернути зі сплатою відсотків у розмірі 12,5 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.
Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві 01 числа кожного календарного місяця кошти у сумі 660 доларів США (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. При цьому позичальник зобов`язався у будь-якому випадку повернути банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 29 жовтня 2014 року. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.
За нормамист.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
Зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.
Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами до  29 жовтня 2014 року, при цьому останній платіж повинен був бути здійснений 01 жовтня 2014 року відповідно до встановленого графіку. 
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору (ст.526 ЦК України).
У відповідності зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За нормами ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу.
Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, в повному обсязі кредит позичальник зобов`язався не пізніше 29 жовтня 2014 року.
Відтак, у межах строку кредитування до 29 жовтня 2014 року відповідач ОСОБА_2 мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 01 числа кожного місяця, як встановлено п.п.1.1.,1.2, 4.2 кредитного договору та графіком. При цьому, у розділі кредитного договору від 29 жовтня 2007 року «Терміни, що використовуються в договорі» сторони домовились, що «день сплати ануїтетного платежу» - це 01 число кожного календарного місяця строку кредитування, протягом якого позичальник зобов`язаний сплатити ануїтетний платіж (т.1 а.с.7).
29 жовтня 2014 року, відповідач ОСОБА_2 мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
З матеріалів справи вбачається, що заборгованість за відсотками нарахована відповідачу строком до 31 грудня 2012 року, тобто в межах строку кредитування (т.1 а.с.30-33).
Позивачем доведена заборгованість відповідача за кредитним договором, яка не спростована відповідачем в апеляційній інстанції.
Разом з тим, представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності.
У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.2,4 ст. 267 ЦК України).

Щодо перебігу позовної давності 
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) – тривалістю в один рік (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України).
Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається ст.261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 цієї статті).
Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст.1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.
Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 01 числа кожного місяця впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.
Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 27 жовтня 2017 року (дата штампа поштового зв`язку на конверті – т.1 а.с.58), тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу, який встановлений графіком – 01 жовтня 2014 року. 
Доводи апелянта щодо звернення банка до суду 31 жовтня 2017 року є невірними, оскільки апелянтом не враховані вимоги ч.6 ст.70 ЦПК України (в редакції, що діяла на час звернення із позовом), яка передбачала, що строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява здана на пошту чи передана іншими відповідними засобами зв`язку. Аналогічна норма міститься у ч.6 ст.124 ЦПК України. 
Матеріалами справи встановлено, що позовна заява направлена поштою, про що свідчить конверт на а.с.58 у т.1.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідач перестав сплачувати заборгованість за кредитним договором з грудня 2011 року (т.1 а.с.30-33).
З огляду на графік платежів та умови укладеного кредитного договору – останній платіж ОСОБА_2 повинен був здійснити 01 жовтня 2014 року. Тому не отримавши 01 жовтня 2014 року грошові кошти на погашення останнього платежу, 02 жовтня 2014 року у позивача виникло право на звернення з позовом до суду за захистом свого порушеного права щодо останнього щомісячного платежу.
Однак, з позовом до суду банк звернувся лише 27 жовтня 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності щодо кожного щомісячного платежу, про застосування наслідків яких заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Щодо вимог про стягнення неустойки
Як вбачається з розрахунку заборгованості, позивачем нарахована пеня за період з 05 жовтня 2016 року по 04 жовтня 2017 року, тобто за останні 12 місяців перед зверненням до суду (т.1 а.с.30-33).
Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (ст.610, п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України).
Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.
Позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.
Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.
Вказане не дає підстав для обчислення спеціальної позовної давності щодо стягнення неустойки за 12 останніх місяців перед зверненням позивача до суду, оскільки строк кредитування на момент звернення до суду сплив.
Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки (ст.266 ЦК України).
Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Щодо вимог до поручителя
В забезпечення виконання умов кредитного договору 29 жовтня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (правонаступник АТ «Укрсиббанк») та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 153922, згідно з яким останній поручився перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором №11243193000. Договором встановлена солідарна відповідальність (т.1 а.с. 23-24).
Стягуючи в солідарному порядку заборгованість за кредитним догвором з поручителя ОСОБА_5 , судом першої інстанції не зверуто уваги на вимог ч.4 ст.559 ЦК України (в редакції на час звернення до суду), яка передбачала, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.
Договором поруки від 29 жовтня 2007 року не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, а тому ураховуючи, що строк виконання основного зобов`язання настав 01 жовтня 2014 року, а банк звернувся до суду 27 жовтня 2017 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, передбаченого ч.4 ст.559 ЦК України, порука ОСОБА_3 припинилася. 
Такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12.
Крім того, у зв`язку з пропуском строку позовної давності за вимогами по основному договору, виключається можливість виникнення відповідальності поручителя по забезпечувальному договору (договору поруки).
Під час розгляду справи в апеляційній інстанції ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_3 помер (т.2 а.с.82).
Відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.
Суд закриває провадження у справі з підстав, передбачених ст.255 ЦПК України, перелік яких є вичерпним і поширювальному тлумаченню не підлягає. За правилом п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка була однією з сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
Зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає (ст.607 ЦК України). 
Відповідно до ч.1 ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.
У разі смерті поручителя (крім випадків майнової поруки), з огляду на положення ст.607, ч.1 ст.608 ЦК, а також сутності поруки як особистого зобов`язання відповідати за належне виконання основного зобов`язання, спадкоємці поручителя не є солідарними боржниками за кредитним договором.
Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 639/9510/14-ц.
Таким чином, зобов`язання поручителя ОСОБА_3 за договором поруки від 
29 жовтня 2007 року є припиненими у зв`язку з її смертю. 
Доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом першої інстанції наявність договору застави на забезпечення виконання кредитного договору судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки за принципом диспозитивності, встановленим ст.12 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.

Щодо судових витрат
При подачі апеляційної скарги апелянту на виконання вимог Закону «Про судовий збір» слід було сплатити судовий збір у розмірі 33 231,96 грн., з яких апелянтом сплачено лише 12 000 грн., а інша частина (21 231,96 грн.) ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року відстрочена до ухвалення судового рішення у справі (т.1 а.с.122, 162-164).
З огляду на положення ст.141 ЦПК України, враховуючи:
- ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року;
- висновок суду апеляційної інстанції про задоволення апеляційної скарги, скасування судового рішення та відмову у задоволенні позову;
- часткову сплату апелянтом судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 12 000 грн. 
клопотання апелянта щодо відшкодування судових витрат підлягає задоволенню та судові витрати підлягають перерозподілу у такий спосіб.
З ТОВ «Глобал Спліт» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги:
- на користь ОСОБА_2 в розмірі 12 000 грн.;
- в дохід держави у розмірі 21 231,96 грн. 
Керуючись ст.ст. 255, 368,374,376, 377, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 04 березня 2019 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт», до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати.
У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженою особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт», відмовити.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» (місце знаходження: м.Київ, вул.Жилянська, буд.5-Б,оф.5, код ЄДРПОУ: 41904846) судовий збір за подання апеляційної скарги:
- на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) в розмірі 12 000 грн. (дванадцять тисяч гривень);
- в дохід держави у розмірі 21 231,96 грн. (двадцять одна тисяча двісті тридцять одна гривня дев`яносто шість копійок).
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 березня 2019 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт», до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, закрити у цій частині провадження у справі. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 24 грудня 2020 року.

Головуючий:   

Судді: