ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" грудня 2020 р.           Справа№ 920/523/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Чорногуза М.Г. 
          Агрикової  О.В. 
 
розглянувши матеріали апеляційної скарги Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради
на рішення Господарського суду Сумської області від 21.09.2020 
у справі № 920/523/20 (суддя Жерьобкіної Є.А.)
за позовом Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради 
до Харківського національного університету внутрішніх справ 
про виселення з нежитлового приміщення

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:
Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради  (далі - Департамент, позивач) звернувся до Господарського суду Сумської області з позовом до Харківського національного університету внутрішніх справ (далі - ХНУВС, відповідач) про виселення із займаного нежитлового приміщення, розташованого за адресою: м. Суми, вул. Римського-Корсакова, 18, загальною площею 1019,2 кв.м., у зв`язку з порушенням останнім умов договору користування № ФМк-054 від 15.09.2003.
Рішенням Господарського суду Сумської області від 21.09.2020 у справі № 920/523/20 у задоволенні позову відмовлено.
Рішення мотивоване положеннями статей 526,  629, 651, 763, 827, 831, 834 ЦК України, п. 1  ст. 193 ГК України, з посиланням на які суд дійшов висновку про недоведеність позивачем факту припинення договору користування від 15.09.2003 №ФМк  054 та недоведеність позивачем своєї відмови від договору в односторонньому порядку або ж його розірвання за згодою сторін чи за рішенням суду у зв`язку з істотним порушенням договору другою стороною. Оскільки суд дійшов висновку про дійсність правочину на момент звернення позивача до суду з даним позовом, вимога про виселення відповідача з займаного нежитлового приміщення, за наявності між сторонами діючого договору, є безпідставною та не підлягає задоволенню.
  Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Водночас в апеляційній скарзі скаржником заявлено клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 
В обґрунтування скарги позивач зазначає, що судом не було надано належної оцінки направленому на адресу відповідача листу від 23.02.2018 про припинення договору користування № ФМСк-054 від 15.09.2003 відповідно до ст. 763 ЦК України, на підставі чого вказаний договір повинен був вважатись припиненим, а відповідач - виселений із займаного приміщення без пред`явлення додаткової позовної вимоги про дострокове розірвання договору, відтак висновок суду про необхідність заявлення позивачем вимоги про розірвання договору є неправильним та таким, що зроблений з порушенням норм матеріального права, а саме ст.ст.615, 628,  629, ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України, п. 1  ст. 193 Господарського кодексу України. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради на рішення Господарського суду Сумської області від 21.09.2020, розгляд апеляційної скарги призначено на 23.12.2020 в режимі відеоконференції, встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
У судове засідання відповідач явку своїх уповноважених представників не забезпечив, про місце, день та час розгляду даної справи був  повідомлений належним чином.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Вислухавши думку представників позивача та враховуючи, що відповідач не повідомив суд про поважність причин нез`явлення до суду апеляційної інстанції, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності вказаної особи.   
У судовому засіданні представники позивача підтримали вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити, а судове рішення скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
25.11.2020 у судовому засіданні колегією суддів апеляційного господарського суду було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та повноту встановлення обставин в ній, дослідивши правильність застосування судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та, відповідно, залишення рішення суду першої інстанції без змін, як законного, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 15.09.2003 між Управлінням комунального майна Сумської міської ради, правонаступником якого є позивач, та  Національним університетом внутрішніх справ було укладено договір користування №ФМк-054, за умовами якого розпорядник майна (позивач) передає, а користувач (відповідач) приймає на свій баланс у постійне безоплатне користування  на умовах, визначених цим договором, нежитлове приміщення, зазначене у п. 1.3. договору, площею 1019,2 кв.м. за адресою: м. Суми, вул. Римського-Корсакова, 18.
Приміщення надається користувачеві для використання його у відповідності з його статутною діяльністю.
За умовами п. 2.1. договору, відповідач зобов`язаний використовувати приміщення у відповідності до умов та за призначенням, визначеним у договорі, вчасно здійснювати за власні кошти поточний та капітальний ремонт, підтримувати приміщення у придатному до використання стані, не допускати знецінення та погіршення стану приміщення, здійснювати заходи щодо схоронності приміщення, застрахувати приміщення, включити приміщення до свого балансу з вказівкою, що воно знаходиться у постійному безоплатному користуванні, у разі загибелі приміщення з вини користувача, відшкодувати розпоряднику майна його вартість.
Пунктами 3.1. та 3.2. договору визначено, що розпорядник майна зобов`язаний надати користувачу приміщення у відповідності до умов цього договору. Акт приймання-передачі є невід`ємною частиною договору. Розпорядник майна має право контролювати наявність, стан, напрями та ефективність використання приміщення, переданого у користування, а також вимагати внесення змін до цього договору або його розірвання у разі невиконання користувачем покладених на нього обов`язків, а також, якщо користувач навмисно або з необережності погіршує стан майна.
Користувач має право передавати приміщення у піднайм третім особам за згодою на це розпорядника майна. Капітальний ремонт та поліпшення стану приміщення користувач може здійснювати тільки за письмовою згодою розпорядника майна (п. 4.1., 4.2. договору).
За приписами пункту 4.7. договору, останній припиняється за взаємною згодою сторін, у разі загибелі або втрати приміщення, за рішенням суду або господарського суду.
Передача відповідачеві приміщення підтверджується актом приймання-передачі від 15.09.2003, який є додатком №1 до договору.
З матеріалів справи вбачається, що 28.02.2018 позивачем на адресу відповідача було направлено листа від 23.02.2018 № 06.01-16/777, в якому зазначається про те, що у зв`язку зі змінами у чинному законодавстві України в частині збільшення функціональних повноважень виконавчих органів влади виникла необхідність у додаткових площах для розміщення структурних підрозділів органів місцевого самоврядування, а також через невикористання Сумською філією Харківського Національного університету внутрішніх справ нежитлових приміщень за адресою: м. Суми, вул. Римського-Корсакова, 18, площею 1 019,2 кв.м., відповідно до  ст.763 ЦК України  позивач пропонує достроково розірвати договір користування від 15.09.2003 №ФМк-054 та передати приміщення за актом приймання-передачі Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, сплатити комунальні послуги за весь час його фактичного використання.
Листом від 28.03.2018 відповідач інформував позивача, що у приміщення проводяться ремонтні роботи, а саме, зроблено індивідуальне газове опалення, проведено заміну дверей, встановлено решітки на вікнах, замінено електрокомунікації, проведено сантехнічні роботи, зроблено монтаж перегородок, шпаклювання, тощо. Оскільки усі зобов`язання за договором навчальний заклад виконує, жодна з підстав для припинення договору згідно з розділом 4 договору, не настала.
23.04.2018 позивач надіслав на ім`я директора Сумської філії Харківського національного університету внутрішніх справ листа про проведення перевірки 26.04.2018 на предмет виконання відповідачем умов договору користування з проханням бути присутнім або ж направити уповноваженого представника для участі у проведенні перевірки.
Як вбачається з акту перевірки умов виконання договору користування від 26.04.2018, проведеної представниками позивача, при візуальному огляді приміщень встановлено, що нежитлові приміщення не використовуються за призначенням та знаходяться у непридатному для використання стані, що є порушенням умов договору користування. Штукатурка зі стін обдерта до цегли, деякі кімнати заставлені зламаними меблями та різним мотлохом. Існує автономна система опалення, але газопостачання до приміщень відрізано у 2015 році (зі слів мешканців), тобто приміщення не опалюється в осінньо-зимовий період, що призводить до його руйнації. За час користування замінено дерев`яні вікна на металопластикові та встановлено решітки. Зі слів мешканців будинку ремонтні роботи розпочалися в день проведення перевірки. Без згоди розпорядника майна та інших служб міста здійсненні перепланування, а саме встановлено міжкімнатні перегородки в приміщенні № 20 (згідно з технічною документацією 2003 року), що є порушенням пункту 4.2. договору користування. Під час візуального огляду встановлено погіршення технічного стану нежитлових приміщень, приміщення не охороняється, розпоряднику не надано підтверджуючих документів щодо охорони приміщень , а також договорів страхування майна. Доказів включення приміщення до свого балансу станом на дату перевірки відповідач не подав. Підвальне приміщення, що перебуває у користуванні відповідача передано у тимчасове користування мешканцям будинку за усною домовленістю без будь-яких документів, що є порушенням пункту 4.1. договору. Акт підписаний представниками позивача.
Згідно з актом обстеження нежитлових приміщень площею 1 019,2 кв.м за адресою: м. Суми, вул. Римського - Корсакова, буд. 18 від 05.02.2020, складеним головним спеціалістом відділу орендних відносин управління майна Гаркавенко Л.Л.,  на момент обстеження двері до приміщень зачинені, через вікна видно, що ремонтні роботи не проводяться, а прилегла територія та фасад вказаних нежитлових приміщень знаходяться у занедбаному стані. Зі слів мешканців будинку, приміщення не використовувались взагалі. За результатами обстеження нежитлових приміщень можна зробити висновок, що нежитлові приміщення не використовуються взагалі протягом тривалого періоду, ремонтні роботи не проводяться, прибудинкова територія не прибирається.
Листом від 07.02.2020 № 06.01-16/364 позивач звернувся до відповідача з вимогою в термін до 24 лютого 2020 року привести нежитлові приміщення в належний стан та надати до Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради копії документів, що підтверджують виконання відповідачем зобов`язань, передбачених договором користування № ФМк-054 від 15.09.2003.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, а саме, з чергового акту обстеження нежитлових приміщень від 26.02.2020, який складено головними спеціалістами відділу орендних відносин управління майна, на момент обстеження встановлено, що двері до нежитлових приміщень зачинені, через вікна видно, що приміщення знаходяться у непридатному для використання стані, штукатурка зі стін обдерта до цегли, деякі кімнати заставлені зламаними меблями та різним мотлохом, а прилегла територія знаходиться у занедбаному стані. Нерухоме майно оснащено автономною системою опалення, але газопостачання до приміщень відрізано у 2015 році (зі слів мешканців), тобто приміщення не опалюється в осінньо-зимовий період, що призводить до його руйнації. Також мешканці будинку № 18 по вул. Римського-Корсакова доповіли, що приміщення жодного разу не використовувались та не опалювались, через що на 2-му поверсі будинку холодна підлога, а на стінах з`явилася пліснява. За результатами обстеження нежитлових приміщень можна зробити висновок, що нежитлові приміщення не використовуються за призначенням, ремонтні роботи не проводяться, прибудинкова територія не прибирається.
Посилаючись на те, що договір є розірваним з 29.05.2018 з огляду на надіслання відповідачеві листа від 23.02.2018, в якому інформував останнього про припинення договору користування №ФМк-054 від 15.09.2003  (поштове відправлення від 28.02.2018) відповідно до  ст. 763 ЦК України, та зважаючи на те, що відповідач не звільняє займане нежитлове приміщення, продовжує перебувати в ньому без відповідної правової підстави, позивач звернувся з позовом про виселення відповідача. 
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги вважає необгрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, зважаючи на наступне. 
Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Як вбачається з матеріалів справи, укладений між сторонами у справі договір за своєю правовою природою є договором позички, за умовами якого, у відповідності до ст. 827 ЦК України, одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.
Таким чином, укладення між Управлінням комунального майна Сумської міської ради, правонаступником якого є позивач, та  Національним університетом внутрішніх справ договору користування № ФМк-054 від 15.09.2003 було спрямоване на отримання останнім в безоплатне користування майна без визначення строку такого користування.  
Відповідно до  статті 626 Цивільного кодексу України  договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі  ст. 628 ЦК України  зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст.ст.  526,  629 Цивільного кодексу України, п. 1  ст. 193 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог  відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання не допускається; договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За приписами  ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Як визначено умовами пункту 4.7. договору, останній припиняється за взаємною згодою сторін, у разі загибелі або втрати приміщення, за рішенням суду або господарського суду.
Відповідно до п. 1  ст. 759 Цивільного Кодексу України  за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Однією із кваліфікуючих ознак договору найму є його оплатний характер, за користування найманим майном з наймача обов`язково стягується орендна плата. Розмір орендної плати визначається сторонами та встановлюється договором найму.
Втім, як правильно встановив суд першої інстанції, договір користування № ФМк-054 від 15.09.2003, яким врегульовано спірні правовідносини, передбачає безкоштовне користування нежитловим приміщенням за адресою: м. Суми, вул. Римського-Корсакова, 18, загальною площею 1019,2 кв.м., відтак 
Водночас, основною і невід`ємною кваліфікуючою ознакою договору позички є його безоплатність.
Враховуючи безоплатний характер умов договору користування  до спірних відносин підлягають застосуванню положення  глави 60 Цивільного кодексу України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 920/404/17.
Відповідно до  ст. 834 Цивільного кодексу України, користувач має право повернути річ, передану йому у користування, в будь-який час до спливу строку договору. Якщо річ потребує особливого догляду або зберігання, користувач зобов`язаний повідомити позичкодавця про відмову від договору (позички) не пізніш як за сім днів до повернення речі.
Позичкодавець має право  вимагати розірвання договору  і повернення речі у разі,  якщо: 1) у зв`язку з непередбаченими обставинами річ стала потрібною йому самому; 2) користування річчю не відповідає її призначенню та умовам договору; 3) річ самочинно передана у користування іншій особі; 4) в результаті недбалого поводження з річчю вона може бути знищена або пошкоджена.
За приписами  ст. 831 Цивільного кодексу України, якщо сторони не встановили строку користування річчю, він визначається відповідно до мети користування нею.
Сторони у договорі визначили, що майно передається у постійне користування, тобто на невизначений період.
Строк користування не є істотною умовою договору позички, а річ за таким договором може передаватися в користування без визначення строку.
У такому разі, якщо строк користування річчю не може бути визначений відповідно до мети користування нею, за аналогією закону має застосовуватися частина друга  статті 763 ЦК України, відповідно до якої, якщо строк найму не встановлений, то договір найму вважається укладеним на невизначений строк; кожна зі сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а в разі найму нерухомого майна - за три місяці.
Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/15100/17 від 22.01.2019.
Разом з цим, з листа позивача від 23.02.2018 № 06.01-16/777 судом встановлено, що останній, хоча і посилається на  ст. 763 ЦК України  (без зазначення її змісту), не відмовляється від договору, а пропонує відповідачеві достроково його розірвати.
Таку пропозицію позивача судом першої інстанції правомірно було розцінено як намір достроково розірвати договору за згодою сторін, окрім того даний висновок ґрунтувався на оцінці наступних, після направлення листа від 23.02.2018, дій позивача, зокрема огляд нежитлових приміщень, вимоги до відповідача  про виконання договірних зобов`язань  щодо приведення приміщення в належний стан згідно з п. 2.1. договору (лист позивача № 06.01.-16/364 від 07.02.2020, а.с. 16).
Таким чином підстави вважати договір розірваним у порядку, визначеному  ст. 763 ЦК України, у зв`язку з відмовою позивача від договору, відсутні.
У листі  від 28.03.2018 відповідач заперечив проти розірвання договору, тому відсутні також правові підстави вважати договір розірваним за згодою сторін.
Відповідно до ч. 1  ст. 785 ЦК України, наймач зобов`язаний негайно повернути наймачеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі у разі припинення договору найму.
Наведене вище є підставою для висновку колегії суддів про те, що за умови документальної недоведенності та неможливості встановлення фактів припинення договору користування від 15.09.2003 №ФМк-054 в результаті односторонньої  відмови від договору позивачем, розірвання договору за згодою сторін чи за рішенням суду, у зв`язку з істотним порушенням договору другою стороною, судом першої інстанції правомірно і законно зроблено висновок про те, що договір є діючим, а вимоги позивача про виселення відповідача з займаного нежитлового приміщення за адресою: м. Суми, вул. Римського-Корсакова, 18, загальною площею 1019,2 кв.м., за наявності між сторонами діючого договору, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Отже, твердження скаржника про неправильне застосування місцевим господарським судом положень ст.ст.615, 628,  629, ч.3 ст. 651 ЦК України, п. 1  ст. 193 ГК України, що призвело до неправильного вирішення спору та безпідставної відмови у задоволенні позовних вимог є безпідставними та необгрунтованими.
Відповідно до частини 1      статті 86 ГПК України  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За приписами ч.ч. 1, 5  ст. 269 ГПК України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1  ст. 9 Конституції України    та беручи до уваги ратифікацію  Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР    Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття  Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод    (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6    Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.        
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи учасників справи, викладені в апеляційних скаргах та у відзивах на них, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Згідно зі        статтею 276 ГПК України        суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом Сумської області у справі № 920/523/20 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги позивача обґрунтованості висновків суду першої інстанції не спростовують, у зв`язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради - без задоволення.
Судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, на підставі    статті 129 Господарського процесуального кодексу України  покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст.  253-254,  269,  275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради на рішення Господарського суду Сумської області від 21.09.2020 у справі №920/523/20  залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Сумської області від 21.09.2020 у справі №920/523/20 залишити без змін.
3. Матеріали справи №920/523/20 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду відповідно до ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
          Повний текст постанови складено 24.12.2020.

Головуючий суддя                                                            А.О. Мальченко 

Судді                                                                                М.Г. Чорногуз

                                                                                О.В. Агрикова