П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/2971/20	
Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.
          
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  судді - Вербицької Н.В.,
                      суддів – Джабурії О.В.,
  Ступакової І.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

06 квітня 2020 року представник ОСОБА_1 на підставі довіреності звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив:
визнати  протиправною  бездіяльність  щодо  не  поновлення  пенсії ОСОБА_1 ;
визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 від 28.01.2020;
зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.11.2014 відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, та продовжити виплату пенсії позивачу на визначений нею банківський рахунок довічно.
Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю відмови управління ПФУ щодо поновлення виплати позивачу пенсії за віком. Дані дії відповідача є неправомірними, дискримінаційними та суперечать чинному законодавству України. Відповідна заява позивача підписана нею особисто, нотаріально посвідчена та легалізована печаткою апостиль. 
Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що позивачу відмовлено у призначенні пенсії на законних підставах в зв`язку з порушенням Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV, а саме відповідну заяву про поновлення пенсії не подано особисто. Крім того, заява про виплату пенсії або грошової допомоги має відповідати додатку 1 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках від 30 серпня 1999 р. № 1596 затвердженого постановою Кабміну України від 30.08.1999 №1596 (в редакції постанови Кабміну України від 22 вересня 2016 р. № 662).
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду  України  в  Одеській області щодо  не  поновлення пенсії ОСОБА_1 . Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного  фонду  України  в  Одеській області  про  відмову у  поновленні  пенсії  ОСОБА_1 від  28.01.2020. Зобов`язано  Головне  управління  Пенсійного фонду України в Одеській області провести поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з  01.11.2014, згідно Закону  України  «Про  загальнообов`язкове  державне  пенсійне  страхування». У задоволені іншої частини позову відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права просить скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог. Зокрема апелянт зазначає, що суд не надав належної оцінки доводам відповідача. Незаконне витрачання коштів ПФУ тягне за собою дефіцит бюджету Пенсійного фонду, що породжує соціальну напругу в суспільстві і може сприяти невиконанню державою своїх функцій по соціальному забезпеченні громадян. В іншому посилається на доводи, що містилися у відзиві на позовну заяву.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, справа розглядається в порядку письмового провадження. 
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.
Відповідно до протоколу №7111 від 15.08.2003 ОСОБА_1 з 12.07.2003 та довічно призначено виплату пенсії за віком (а.с.156).
З листопада 2014 року ОСОБА_1 припинено виплату пенсії у зв`язку з виїздом за кордон до Держави Ізраїль на постійне проживання.
20 січня 2020 року позивач через свого представника ОСОБА_2 звернулася до відповідача із заявою від 14.11.2019 про поновлення виплати її пенсії з 01.11.2014 (а.с. 196), що підтверджується відповідною відміткою ГУ ПФУ в Одеській області за вх.№222/8 (а.с. 189).
Разом із оригіналом апостильованої особистої заяви позивача про поновлення пенсії до управління ПФУ надано: оригінал довіреності, посвідчення особи (належним чином засвідчена копія), ІПН (оригінал), трудова книжка (належним чином засвідчена копія), оригінал заяви з реквізитами банку.
Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області №448 від 28 січня 2020 року відмовлено позивачу у поновлені пенсії за віком.
Підставами для відмови зазначено, що відповідно до Порядку №22-1 заява про поновлення пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку, як одержувача пенсії. При цьому законними представниками є: батьки, усиновителі, батьки-вихователі, прийомні батьки, опікуни, патронатні вихователі, піклувальники. Крім того, заява про виплату пенсії або грошової допомоги має відповідати додатку 1 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках від 30 серпня 1999 р. № 1596 затвердженого постановою Кабміну України від 30.08.1999 №1596 (в редакції постанови Кабміну України від 22 вересня 2016 р. № 662).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості доводів відповідача щодо необхідності особистого подання позивачем заяви про поновлення пенсії до Пенсійного органу, оскільки п. 1.5 Порядку №22-1 передбачена можливість подачі такої заяви уповноваженим представником та не зазначено вказівок про позбавлення його можливості надіслати її поштою. Крім того, виходячи з правової, соціальної природи пенсії, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може бути пов`язане з такою умовою, як постійне проживання в Україні, а держава в свою чергу, у відповідності з конституційними принципами, зобов`язана гарантувати це право, незалежно від того, де проживає особа, котрій призначена пенсія – в Україні чи за її межами. Оскільки відповідачем допущено порушення законодавства про пенсійне забезпечення, позов з вимогами щодо виплати сум пенсії за минулий час може бути подано без обмеження будь-яким строком, а отже вимоги позивача щодо поновлення виплати її пенсії з 01.11.2014 підлягають задоволенню. Разом з тим, вимоги щодо виплати пенсії з індексацією та компенсацією втрачених доходів судом визнано передчасними, а тому у їх задоволені відмовлено.
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З урахуванням зазначеного перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.
Відповідно до  ст.24 Конституції України        громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Ст. 46 Конституції України  визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.
Частиною 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Відповідно до частини другої  статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених  Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата  пенсії за рішенням  територіальних органів Пенсійного фонду або  за рішенням  суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера  за  кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
3)  у  разі смерті пенсіонера;
4)  у  разі неотримання призначеної  пенсії  протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтею 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  у  разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання  за  кордон пенсія, призначена в Україні,  за  заявою пенсіонера може бути виплачена йому  за  шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає  за  місяцем зняття з обліку  за  місцем постійного проживання. Під час перебування  за  кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Відповідачем жодним чином не заперечується факт припинення виплати пенсії позивачу з 01.11.2014. 
Крім того, матеріали пенсійної справи містять пам`ятку для пенсіонерів щодо припинення виплати пенсії у зв`язку із виїздом на постійне проживання за кордон, яку ОСОБА_1 отримала 25.04.2014, із зазначенням, що пенсія за її заявою може бути виплачена за шість місяців наперед, рахуючи з місяця зняття її з обліку за місцем постійного проживання,надалі виплата пенсії в Україні припиняється (а.с. 186).
Наявна в матеріалах пенсійної справи копія талону підтверджує факт зняття позивача з реєстрації місця проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 187), а отже визначена в рамках розгляду даної справи дата для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 підтверджена належним чином.
Рішенням  Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати  пенсії  на весь час проживання (перебування) пенсіонера  за  кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього  Рішення.
Як зазначено в пункті 3.3. цього  Рішення,  оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання  пенсії у  старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів  у  тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому  пенсії  не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи  за  її межами.
У  рішенні Європейського суду з прав людини від 7 листопада 2013 року  у  справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06, пункти 41- 43, 52) Суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства; хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це  у  спосіб, що відповідає статті 14 […]; сторони провадження не оскаржували того, що якби заявник продовжив проживати на території України, він і надалі б отримував пенсію; із цього випливає, що інтереси заявника належать до сфери застосування статті 1 Першого протоколу та права на майно, яке вона гарантує; Судом встановлено, що Уряд не надав ніякого обґрунтування позбавлення заявника його  пенсії  лише через те, що він проживав  за  кордоном; ані  рішення  Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності  у  ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань.
У  пункті 53 цього  рішення  також наголошено, що Суд неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, який повинен тлумачитися «з огляду на умови сьогодення» (див.  рішення  ЄСПЛ від 25 квітня 1978 року  у  справі «Тайрер проти Сполученого Королівства» (Tyrer v. theUnitedKingdom), пункт 31, Series A№ 26), а підвищення мобільності населення, більш високі рівні міжнародного співробітництва та інтеграції, а також розвиток банківського обслуговування та інформаційних технологій більше не виправдовують здебільшого технічних обмежень щодо осіб, які отримують соціальні виплати, проживаючи  за  кордоном, що могли вважатися розумними на початку 1950-х років.
Згідно із частиною 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата  пенсії  поновлюється в порядку, передбаченому статтею 46 цього Закону.
Водночас згідно з пунктом 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, поновлення виплати  пенсії,  переведення з одного виду  пенсії  на інший здійснюються  за  документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення  пенсії.
Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення  пенсії,  перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної  пенсії,  а також про переведення з одного виду  пенсії  на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3) (пункт 4.1 Порядку № 22-1).
Матеріали справи підтверджують подання до відповідача належним чином оформленої заяви про поновлення пенсії.
Не пізніше 10 днів після надходження заяви та  за  наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду  пенсії  на інший та поновлення виплати  пенсії (у  тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає  рішення  щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду  пенсії  на інший, поновлення раніше призначеної  пенсії  без урахування періоду,  за  який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (пункт 4.3 Порядку № 22-1.
Приймаючи рішення про відмову у поновленні пенсії за віком від 28.01.2020 №448 відповідач діяв протиправно, оскільки не врахував, що відповідну заяву подано належним представником.
Відповідно до пункту 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року заява про, зокрема, поновлення виплати  пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію,  за  місцем перебування на обліку як одержувача  пенсії.
Тобто, пунктом 1.5 Порядку № 22-1 передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, до ГУ ПФУ в Одеській області звертався представник позивача на підставі нотаріально завіреної, апостильованої довіреності.
За  таких обставин, висновок відповідача щодо порушення позивачем вимог пункту 1.5 Порядку № 22-1, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним.
Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судому постановах від 11 липня 2019 року  у  справі № 812/564/18, від 03 вересня 2020 у справі  213/2704/16-а(2-а/213/59/16).
Вірними є висновки суду першої інстанції про можливість поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.11.2014.
Відповідно до частин 1, 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми  пенсії,  на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються  за  минулий час, але не більше ніж  за  три роки до дня звернення  за  отриманням  пенсії. У  цьому разі частина суми неотриманої  пенсії,  але не більш як  за  12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру  пенсії.
Нараховані суми  пенсії,  не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються  за  минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Системний аналіз зазначених положень статті 46 Закону № 1058-IV свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати  пенсії у  визначеному законодавством розмірі  за  минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 20 серпня 2020 року по справі № 560/1119/19.
Судова колегія звертає увагу, що станом на дату прийняття та опублікування  Рішення  Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 право позивача на пенсійне забезпечення порушеним не було.
Частиною другою статті 99 КАС України (у  редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що для звернення до адміністративного суду  за  захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі статтею 100 КАС України (у  редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 122 та 123 КАС України (у  редакції, чинній з 15.12.2017).
У даній справі відповідач не наводить жодних доказів того, що ним або іншими суб`єктами владних повноважень України розроблялися та були прийняті акти, спрямовані на врегулювання ситуації, яка виникла після ухвалення Конституційним Судом України  рішення  від 07.10.2009  у  справі № 25-рп/2009; наявна вина позивача  у  припиненні виплати  пенсії;  підстава, яка зумовила припинення  пенсії,  була правомірною (конституційною); існують положення закону, який зобов`язує позивача вживати будь-які дії (подавати заяви, ініціювати позови до суду тощо) для поновлення виплати  пенсії,  виплата якої була їй припинена Пенсійним фондом України саме на підставі, яка в подальшому була визнана компетентним органом (Конституційним Судом України) неконституційною.
На противагу цьому судова колегія наголошує, що позивач через свого представника звернувся до територіального органу Пенсійного фонду (вжила активні дії) з проханням поновити виплату  пенсії,  проте йому було відмовлено в такому  поновленні.
Наведе свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають  за  межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий  у  багатьох  рішеннях ЄСПЛ, зокрема,  у  рішенні від 20.01.2012  у  справі «Рисовський проти України», оскільки на виконання  рішення  Конституційного Суду України від 07.10.2009  у  справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні  за  його виконання, не діяли вчасно та послідовно.
За  таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому  пенсії  певними строками є неприпустимим.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності.
Європейський суд з прав людини  у  пунктах 52, 56  рішення  від 14 жовтня 2010 року  у  справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб,  у  який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх  у  практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність  у  національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.
Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.
Судова колегія вважає, що статті 99, 100 КАС України (у  редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), статті 122,123 КАС України (у  редакції, чинній з 15 грудня 2017 року)не підлягають застосуванню до спорів, які виникли  у  зв`язку поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають  за  її межами, на підставі  Рішення  Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009.
Зважаючи на те, що непроведення виплати  пенсії  таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати  пенсії  має проводитися без обмеження будь-яким строком.
Аналогічна правова позиція  у  подібних правовідносинах викладена Великою Палатою Верховного Суду  у  постанові від 20 травня 2020 року  у  справі № 815/1226/18та  у  постанові Верховного Суду від 14.07.2020  у  справі № 160/10737/19.
Враховуючи вимоги апеляційної скарги та оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Підстав для скасування чи зміни постанови суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги вважає такими, що висновків суду не спростовують.
Судова колегія зазначає, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 13квітня 2020 року. Тому постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий:                                                                                 Н.В.Вербицька

Суддя:                                                                                 О.В.Джабурія
          
          Суддя:                                                                                          І.Г.Ступакова