П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  824/3155/14-а 
Головуючий у 1-й інстанції: Григораш В.О. 
          Суддя-доповідач:  Смілянець Е. С. 

29 жовтня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Смілянця Е. С. 
суддів:  Капустинського М.М.  Сапальової Т.В. 
за участю:
секретаря судового засідання: Охримчук  М.Б.,
позивача: ОСОБА_1 
представника позивача: Підгорної Л.Є.
представника відповідача: Самборської Я.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні  апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 року та апеляційні скарги   ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора  на  рішення   Чернівецького окружного адміністративного суду  від  01 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Чернівецької обласної прокуратури про  скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
В С Т А Н О В И В :
в листопаді 2014 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся в Чернівецький окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України, правонаступником якої є Офіс Генерального прокурора (відповідач-1), прокуратури Чернівецької області, правонаступником якої є Чернівецька обласна прокуратура (відповідач-2) з  позовними вимогами:
- скасувати наказ Генерального прокурора України №1485к від 23.10.2014 року про звільнення ОСОБА_1 ;
- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Чернівецької області;
- стягнути з прокуратури Чернівецької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.10.2014 року до моменту фактичного поновлення на публічній службі;
- зобов`язати Офіс Генерального прокурора проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування заборони передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України "Про очищення влади".
Чернівецький окружний адміністративний суд рішенням від 01.07.2020 позов задовольнив частково. Скасував наказ Генерального прокурора України №1485к від 23.10.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Чернівецької області.
Поновив ОСОБА_1 на посаді прокурора Чернівецької області з 24.10.2014.
Також стягнув з прокуратури Чернівецької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.10.2014  по 01.07.2020 в сумі 799843 (сімсот дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот сорок три) гривні 40 копійок.
В іншій частині позовних вимог, - відмовив.
Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 року виправлено арифметичну помилку допущену у пункті четвертому резолютивної частини рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 01.07.2020  №824/3155/14-а, та постановлено стягнути з прокуратури Чернівецької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.10.2014  по 01.07.2020 в сумі 800969 (вісімсот тисяч дев`ятсот шістдесят дев`ять) гривень 94 копійок.".
Не погоджуючись з рішеннями суду в частині незадоволених позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що з метою захисту прав позивача на повагу до його честі і гідності та враховуючи внесення відомостей до Реєстру на підставі протиправного рішення відповідача-1, позивач  вважає, що суд першої інстанції мав всі належні та достатні підстави для зобов`язання відповідача-1 проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України "Про очищення влади".
Вважає, що визначаючи суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції не врахував обставину зміни тарифних ставок і посадових окладів прокурорам та коефіцієнти їх підвищення. Також суд не взяв до уваги вимоги окремих положень Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 і практику Верховного суду, які регулюють питання визначення розміру заробітної плати, що підлягає стягненню за час вимушеного прогулу.
У відзиві на апеляційну скаргу прокуратура Чернівецької області вважає, що судом першої інстанції зроблено правомірний висновок щодо розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а зобов`язання Офісу генерального прокурора проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України "Про очищення влади" є неправомірним, оскільки відкликання відомостей про застосування заборони не передбачено зазначеним законом.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач-1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Аргументами на підтвердження вимог скарги Офіс генерального прокурора зазначає, що оскільки ОСОБА_1 сукупно більше одного року обіймав посади, що визначені п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону "Про очищення влади", наказом Генерального прокурора України від 23.10.2014 № 1485к його правомірно звільнено з посади прокурора Чернівецької області у зв`язку з припиненням трудового договору на підставі п. 7-2 ст. 36 КЗпП України.
Вважає, що норми Закону України "Про очищення влади" є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами, їх посадовими особами у визначений Законом строк. При цьому законом не встановлено жодних застережень чи виключень стосовно звільнення осіб, які підпадають під критерії, передбачені ч. 1 ст. 3 Закону, відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону, у тому числі не передбачено попереднє притягнення особи до кримінальної, адміністративної чи дисциплінарної відповідальності.
Вказує, що висновок про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 ґрунтується на результатах вивчення його особової справи в частині перебування на посадах, які за правилами п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону віднесено до категорій "керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України".
Також зазначає, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства вимоги позивача відносно зобов`язання проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей щодо застосування до нього заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що доводи апеляційної сарги не спростовують висновки суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.
В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали доводи апеляційної скарги та просили суд задовольнити її.
Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача та просив суд залишити її без задоволення, свою апеляційну скаргу задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню в частині незадоволених позовних вимог з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 виданий 30.01.1996 року Ленінським РВ УМВС України в Чернівецькій області.
Відповідно до записів з Трудової книжки серії НОМЕР_3 від 28.01.1998 року позивач з жовтня 1997 року працював на різних посадах в органах прокуратури України.
Наказом Генеральної прокуратури від 20.07.2007 №497к позивач призначений на посаду заступника прокурора Рівненської області – начальника управління нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство.
Наказом Генеральної прокуратури України від 29.12.2010 №1915к позивач призначений на посаду прокурора Першотравневого району м. Чернівці Чернівецької області строком на п`ять років.
Наказом Генеральної прокуратури України від 19.06.2013 №336к позивач призначений на посаду прокурора міста Чернівці Чернівецької області строком на п`ять років.
Згідно наказу Генеральної прокуратури України від 18.12.2013 №640к позивач призначений на посаду заступника прокурора Чернівецької області.
Наказом Генеральної прокуратури України від 20.03.2014 №211к позивач призначений на посаду прокурора Чернівецької області строком на п`ять років.
Відповідно до Довідки про результати вивчення особової справи щодо застосування заборон, визначених Законом України "Про очищення влади" встановлено, що у період з 25.02.2010  по 22.02.2014   ОСОБА_1 обіймав сукупно не менше одного року (1 рік) посаду, віднесену до категорії "керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України".
21.10.2014 позивач направив на адресу Генерального прокурора України заяву в якій зазначав про відсутність підстав для застосування до нього заборон, передбачених Законом України "Про очищення влади". Одночасно, згідно із ст. 4 Закону України "Про очищення влади" надав згоду на проходження перевірки та згоду на оприлюднення відомостей щодо нього відповідно до вимог цього Закону (а.с. 30-37 т.1).
Наказом Генеральної прокуратури України від 23.10.2014 року №1485к позивач звільнений з посади прокурора Чернівецької області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України та увільнений від обов`язків голови колегії прокуратури цієї області (а.с. 29 т. 1).
Згідно довідки Прокуратури Чернівецької області від 28.04.2020 року №11-1713-20 в прокуратурі Чернівецької області відсутні будь-які дані з приводу прийняття рішень, вчинення дій, надання вказівок, доручень або здійснення інших заходів спрямованих на узурпацію влади колишнім Президентом України ОСОБА_2 , підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини з боку ОСОБА_1 під час перебування його на посаді заступника прокурора Чернівецької області в період з 18.12.2013 року по 22.02.2014 року (а.с. 45 т.2).
Відповідно до довідки Прокуратури Рівненської області від 04.05.2020 року №04/2/2-901вих-20 до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносились відомості про вчинення кримінальних правопорушень колишнім заступником прокурора Рівненської області ОСОБА_1 . 
Згідно довідки прокуратури Чернівецької області від 14.02.2020 року №18-76вих-20 середньоденна заробітна плата без врахування податків та зборів ОСОБА_1 на посаді прокурора Чернівецької області, яка обчислена виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню з займаної посади 23.10.2014 року, складає - 563,27 грн.
Кількість робочих днів за період вимушеного прогулу позивача з 24.10.2014  по 01.07.2020  становить - 1422 днів, в тому числі:
з 24.10.2014 року по 31.12.2014 року – 49;
з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року – 251;
з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року – 251;
з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року – 248;
з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року – 250;
з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року – 250;
з 01.01.2020 року по 01.07.2020 року – 123.
Вважаючи протиправним наказ Генерального прокурора України №1485к від 23.10.2014 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Критерії, за якими адміністративний суд перевіряє рішення суб`єктів владних повноважень, визначені у ч. 2 ст. 2 КАС України.
Згідно частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, ст.  2  та ч. 4 ст.  242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України (КЗпП України), Законом України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-XII (Закон №1789-XII), Законом України "Про очищення влади" 16.09.2014 року №1682-VII (Закон №1682-VII) в редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин.
Згідно статті 46-2 Закону №1789-XII, який був чинний станом на час виникнення спірних правовідносин, прокурори і слідчі можуть бути звільнені з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю. Військовослужбовці військових прокуратур можуть бути звільнені з військової служби відповідно до законодавства, що регулює порядок її проходження.
Відповідно до пункту 7-2 статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є - підстави передбачені Законом України "Про очищення влади".
Згідно частин першої, другої статті 1 Закону №1682-VII, очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.
Приписи частини третьої вказаної статті Закону визначають, що протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону
При цьому, ч. 9 ст. 1 Закону №1682-VII встановлює, що рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень при виконанні цього Закону оскаржуються в судовому порядку.
Відповідно до частини п`ятої статті 1 Закону №1682-VII, заборона, передбачена частиною 3 або 4 цієї статті, може застосовуватися до особи лише один раз.
Аналіз положень пункту 8 частини першої статті 3 у взаємозв`язку із частиною третьою статті 1 та пунктом 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII дає підстави для висновку, що заборони, встановлені частиною третьою статті 1 Закону №    1682-VII, виникають в силу закону, а не в силу прийняття суб`єктом владних повноважень правозастосовного (індивідуально-правового) акта.
Водночас із аналізу цих норм випливає, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах пов`язується із самим лише фактом зайняття ними сукупно не менше одного року в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року посад, зокрема, передбачених пунктом 8 частини першої статті 3 цього Закону, незалежно від того чи сприяли вони своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини, тобто не враховуючи жодної індивідуальної дії чи зв`язку особи з будь-якими антидемократичними подіями.
Питання конституційності, зокрема положень пунктів 7, 8, 9 частини першої пункту 4 частини другої статті 3 у взаємозв`язку із частиною третьою статті 1 та пунктом 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII на відповідність положенням статті 38, частини другої статті 61, частини першої статті 62 Конституції України вирішуються Конституційним Судом України.
На розгляді Великої Палати Конституційного Суду України тривалий час перебуває справа за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 частини першої, пунктів 2, 13 частини другої, частини третьої статті 3 Закону України «Про очищення влади», 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього закону, Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 1, пунктів 7, 8, 9 частини першої, пункту 4 частини другої статті 3, пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього закону, Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 4 цього закону.
Водночас Верховний Суд у рішенні від 18 вересня 2018 року у справі № 800/186/17 дійшов висновку, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. У зв`язку з цим Верховний Суд відхилив доводи позивача, які ґрунтувалися на приписах статей 58, 61 і 62 Конституції України, оскільки ці норми спрямовані на регулювання принципів і засад ретроспективної відповідальності за вчинення правопорушень, зокрема кримінальних, та індивідуального характеру юридичної відповідальності, встановлюють низку процесуальних гарантій, покликаних запобігти необґрунтованому притягненню будь-кого до юридичної відповідальності. Указані гарантії за висновком Суду не поширюються на правовідносини, які не пов`язані з настанням юридичної відповідальності осіб. Із цим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 січня 2019 року у справі № 800/186/17.
У справі № 800/186/17 Верховний Суд указав на політичний характер люстраційних заходів. Суд відмітив, якщо юридична відповідальність пов`язана із застосуванням санкцій за порушення визначених законом норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за належне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї).
Як підсумок у справі № 800/186/17 Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.
Верховний Суд визнав ці висновки застосовними і у справі №817/3431/14 (№К/9901/1400/18), за результатами розгляду якої Верховний Суд у складі судової палати ухвалив постанову від 03 червня 2020 року, і у подальшій своїй практиці у цій категорії спорів. 
Водночас необхідно врахувати, що на необхідності доведення вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, наголошує Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках № 788/2014 щодо Закону №1682, як на загальновизнаному міжнародному стандарті, що враховано судами попередніх інстанцій при вирішенні цієї справи.
Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) звертає увагу держав-членів на те, що "люстрація" застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв.
По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію.
По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.
На підставі наведеного колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про те, що оскільки люстрація не має відношення до видів юридичної відповідальності, то не має потреби встановлювати і факти особистої протиправної поведінки осіб, до яких застосовують заходи ощищення влади, і нормами Закону №1682-VII, які є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів та які в силу свого імперативного характеру підлягають безумовному застосуванню до спірних правовідносин, не передбачено встановлення таких фактів.
Подібні  висновки викладені в постанові Верховного Суду від 13.08.2020 по справі №826/7493/15
Як встановлено судом першої інстанції, підставою для прийняття спірного наказу слугувало те, що позивач сукупно більше одного року обіймав посади, визначені пунктом 8 частини першої статті 3 Закону №1682-VII.
Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції, позивача звільнено з посади у силу лише самого факту зайняття відповідної посади на підставі вищезгаданих норм Закону України "Про очищення влади".
Натомість без доведення вини в передбаченому законом порядку, без установленого права на оскарження Законом України "Про очищення влади" запроваджується заборона обіймати посади (перебувати на службі) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування лише у зв`язку з перебуванням на такій посаді в певний проміжок часу. Заборона протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом обіймати посади, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація), і виникнення у зв`язку з цим підстави для їх звільнення із займаних посад лише у зв`язку з обійманнями цими посадовими особами цих посад у передбачений Законом України "Про очищення влади" період часу призводить до порушення принципу презумпції невинуватості, передбаченого частиною першою статті 62 Конституції України.
Колегія суддів зауважує, що відповідачами не надано належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів здійснення/прийняття позивачем, його рішеннями, діями чи бездіяльністю заходів (та/або сприяли їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.
На час роботи позивача на посаді, в силу зайняття якої його звільнено з роботи з органів прокуратури, не існувало законів, які б визначали правопорушенням роботу на займаній посаді, а відтак, згідно статті 58 Конституції України, позивач не може бути притягнутий до відповідальності лише за фактом зайняття ним посади, що не визнавалося правопорушенням на той час.
Оскільки суб`єктом владних повноважень не доведено дотримання основоположних принципів очищення влади, визначених Законом, враховуючи, що займана позивачем посада не є політичною посадою, відповідно не доведено і правомірності застосування до позивача процедур, передбачених цим Законом, що, у свою чергу, зумовлює висновок про недоведеність правомірності прийняття оскаржуваного наказу від 23.10.2014 №1485к з підстав у ньому зазначених, наявними є підстави для його скасування.
Згідно ч. 1 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення від 01 липня 2020 року Чернівецький окружний адміністративний суд повно і всебічно з`ясував обставини справи у частині незаконності наказу про звільнення ОСОБА_1 , правомірно поновив його на роботі, тому рішення у цій частині є законним і обґрунтованим.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо позовних вимог в частині стягнення з прокуратури Чернівецької області середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 статті 235 Кодексу законів про працю України, при винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 13.03.2018 справа №2а-11888/10/1370 та від 05.11.2019 у справі №2а-2243/11/1370.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати працівника, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок №100).
Однак,  визначаючи суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції не врахував обставину зміни тарифних ставок і посадових окладів прокурорам та коефіцієнти їх підвищення.
Згідно пункту 10 даного Порядку №100, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення корегуються на коефіцієнт їх підвищення.
Так, згідно довідки прокуратури Чернівецької області №18-76вих20 від 14 лютого 2020року, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на посаді прокурора Чернівецької області, яка обчислена виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню (без врахування податків та зборів) становить - 563 гри. 27 коп.
Коефіцієнт підвищення посадового окладу працівника, що займає посаду прокурора області з 01 грудня 2015 року склав 1,25, а з 06 вересня 2017 року -2,30.
Також, в матеріалах справи  містяться довідки №18-76вих.20 від 01.04.2020, №18-817вих-20 від 14.02.2020, та №18-354вих-20 від 30.06.2020.
Відповідно до Довідки прокуратури Чернівецької області від 14.02.2020 року №18-76вих-20 середньоденна заробітна плата без врахування податків ОСОБА_1 на посаді прокурора Чернівецької області, яка обчислена виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню з займаної посади 23.10.2014, складає 563,27 грн.
Згідно відомостей відповідача, з 24.10.2014 по 31.12.2014 включно вимушений прогул позивача склав 49 робочих днів, а середньоденна зарплата перед звільненням становила 563 грн 27 коп., отже недоотримана зарплата за час вимушеного прогулу у 2014 році становить 27600 гри. 23 коп. (563,27 грн х 49 днів);
У 2015 році робочих днів було 251, з яких в період часу з 01.01.2015 по 30.12.2015 включно 228 днів (за 11 місяців підлягає стягненню 128425,56 грн), і з 01.12.2015 по 31.12.2015 включно 23 дні, при середньоденній зарплаті з коефіцієнтом підвищення 1,25 складає 16194,01 грн (563,27 грн х 1,25 х 23 дні). Таким чином за 2015 рік підлягає стягненню недоотримана зарплата в розмірі 144619,57 грн.
В 2016 році кількість робочих днів складала 251. Сума, що підлягає стягненню з коефіцієнтом підвищення 1,25 становить 176725,96 грн (563,27 х 1,25 х 251 дні).
Протягом 2017 року було 248 робочих днів, з яких в період часу з 01.01.2017 по 05.09.2017 включно 167 день - з коефіцієнтом підвищення 1,25 становить 117582,61 грн (563,27 х 1,25 х 167 дні), і з 06.09.2017 по 31.12.2017 включно 81 день - з коефіцієнтом підвищення 2,30 становить 104937,20 грн (563,27 х 2,30 х 81 день). Отже, за 2017 рік підлягала стягненню сума в розмірі 222519,81 грн. 
У 2018 і 2019 роках загальна кількість робочих днів склала 500, а сума що підлягає стягненню становить 647760,5 грн (563,27 х 2,30 х 500 днів).
За січень-червень 2020 рік кількість днів вимушеного прогулу складає 122 дні. Сума заробітної плати складає (563,27 х 2,30 х 122дн.=) 158053 грн. 56 коп.
Таким чином, загальна сума компенсації за вимушений прогул з 24 жовтня 2014 року по 30 червня 2020 року складає - 1377279,50 грн. 
Зважаючи на вищевикладене, судом першої інстанції при здійсненні розрахунку суми компенсації за вимушений прогул з 24 жовтня 2014 року по 30 червня 2020 року в рішенні від 01.07.2020 та згодом в ухвалі від 03.07.2020 не враховано  зміну тарифних ставок і посадових окладів прокурорам та коефіцієнти їх підвищення.
Таким чином в цій частині позовні вимоги позивача є обґрунтованими, а тому підлягали задоволенню. Ухвала Чернівецького окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 року підлягає скасуванню.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції cтосовно позовної вимоги зобов`язати Міністерство юстиції України видалити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", відомості про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України "Про очищення влади", колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про очищення влади» відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», що формується та ведеться Міністерством юстиції України.
Наказом Міністерства юстиції України від 16.04.2014 № 1704/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.10.2014 за № 1280/26057 затверджено Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (далі – Положення № 1704/5), яке визначає порядок формування та ведення Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», а також надання відомостей з нього.
Пункт 9 вказаного Положення передбачає, що Реєстратори в межах своєї компетенції вносять до Реєстру та вилучають з нього у порядку, визначеному цим Положенням, відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», надають інформацію з Реєстру у випадках, визначених частиною другою статті 7 Закону України «Про очищення влади», виконують інші функції, передбачені цим Положенням.
Згідно з пунктом 4 Положення № 1704/5 держателем Реєстру є Міністерство юстиції України.
Відповідно до пункту 5 розділу ІІ Положення № 1704/5 підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», є надходження до Реєстратора: обґрунтованого рішення про скасування результатів перевірки, яке свідчить про відсутність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 Закону України «Про очищення влади», від органу, який проводив перевірку; відповідного судового рішення, яке набрало законної сили; відповідних документів про смерть особи, відомості щодо якої внесені до Реєстру; інші випадки, визначені законом.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зобов`язання Офісу Генерального прокурора проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади».
Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.09.2020 № 826/5029/16.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що в цій частині позовні вимоги позивача є обґрунтованими, а тому підлягали задоволенню.
У силу  п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі  ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині з прийняттям нової постанови  про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити  повністю.
Ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 року скасувати.
Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 01 липня 2020 року  скасувати в частині стягнення    на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в частині відмови в зобов`язанні Офісу Генерального прокурора проінформувати          Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування заборони передбаченої          ч. 3          ст. 1 Закону України "Про очищення влади".
Прийняти в зазначених частинах нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.
Стягнути з Чернівецької обласної прокуратури (58001, вул. Кордуби, 21А, м. Чернівці, Чернівецька область) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 24 жовтня 2014 року по 01 липня 2020 року в сумі 1377279 гри. 50 коп. (один мільйон триста сімдесят сім тисяч двісті сімдесят дев`ять гривень п`ятдесят копійок).
Зобов`язати Офіс Генерального прокурора проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України "Про очищення влади".
В іншій частині рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 01 липня 2020 року залишити без змін.
 Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Постанова суду складена в повному обсязі  04 листопада 2020 року.

Головуючий	 	 	Смілянець Е. С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Капустинський М.М.    Сапальова Т.В.