справа № 761/5960/19
головуючий у суді І інстанції Савицький О.А.
провадження № 22-ц/824/12699/2020
 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
 
ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
28 жовтня 2020 року                                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 липня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства "Приватбанк" до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2019 року АТ КБ "Приватбанк" звернувся із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 25 травня 2011 року, в якій представник позивача АТ КБ "Приватбанк" просить стягнути з ОСОБА_1  на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість в сумі 62308,80 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1921,00 грн.
Свої вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що на підставі кредитного договору № б/н від 25 травня 2011 року позивачем було надано відповідачу  кредит в розмірі 25000 грн у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно з розрахунком заборгованості станом на 28 грудня 2018 року за вказаним кредитним договором відповідач перед позивачем має заборгованість у загальному розмірі 62308,80 грн. Таким чином, у зв`язку з виникненням у відповідача вказаної заборгованості за договором, яку він в добровільному порядку не сплачує, представник позивача звернувся до суду з даним позовом про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованості за кредитним договором в сумі 62308,80 грн, а також судових витрат по сплаті судового збору в сумі 1921 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року  позов Акціонерного товариства Комерційного Банку "Приватбанк" до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного Банку "Приватбанк" 64229,80 грн, з яких: 31619,07 грн тіла кредиту; 5964,22 грн заборгованості по процентам за користування кредитом; 21282,23 грн пені; 3443,28 грн штрафу; 1921 грн судових витрат по сплаті судового збору.
Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. 
В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення ґрунтується на припущеннях, оскільки жодних доказів на підтвердження обставин надання позивачем відповідачеві у користування грошових коштів суду надано не було. Указує, що 24 грудня 2017 року приблизно о 03 годині 00 хвилин невстановлена особа, перебуваючи у закладі "Портер Паб" у місті Києві по проспекту Перемоги 136, таємно викрала у нього гаманець, в якому знаходились гроші, дві платіжні картки "Приват Банку" та посвідчення водія на ім`я ОСОБА_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та мобільний телефон. Цього ж дня невстановлена особа, скориставшись інформацією у викраденому мобільному телефоні та платіжних картках "Приват Банку", оформила миттєвий кредит на ім`я відповідача на суму 25 тисяч грн. У подальшому невстановлена особа заволоділа вказаними грошима шляхом зняття готівки через банкомат та шляхом оплати товарів у супермаркеті. 24 грудня 2017 року за заявою відповідача до ЄРДР були внесені відомості за фактом вчинення невстановленою особою кримінального правопорушення та розпочате досудове розслідування, яке досі триває. Відповідач також указує, що ним було повідомлено позивача про несанкціоноване списання грошових коштів унаслідок шахрайських дій третіх осіб, унаслідок чого виникла заборгованість, яку обов`язку повертати у відповідача не має.
Указує також, що про розгляд цієї справи Шевченківським судом він повідомлений не був, тому рішення ухвалене судом в порушення норм процесуального права та підлягає скасуванню.
Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до частини 3 статті 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини 1 статті 274 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із встановлених обставин укладення кредитного договору, на підставі якого позивачем відповідачеві було надано кредит в розмірі 25000 грн у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконує, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду не надав, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі, а саме стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованості в сумі 62308,80 грн, з яких: 31619,07 грн - тіла кредиту; 5964,22 грн - заборгованості по процентам за користування кредитом; 21282,23 грн - пені; 3443,28 грн - штрафу.
З таким висновком колегія апеляційного суду погодитись у повному обсязі не може ураховуючи наступне.
Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 25 травня 2011 року відповідач ОСОБА_1 підписав анкету-заяву №б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приват Банк.
Ні суду першої інстанції ні суду апеляційної інстанції позивач не надав підписану позичальником довідку про умови кредитування, яка б підтверджувала, що сторони обумовили у письмовому виді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у виді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, тому відсутні підстави вважати встановленими обставини щодо досягнення сторонами домовленості про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту. 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК Українив редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника ОСОБА_1 від 25 травня 2011 року процентна ставка не зазначена. Із змісту позовних вимог та доданого до позову розрахунку також вбачається, що позивач просить стягнути саме відсотки договірного характеру.
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у виді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у виді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 31 липня 2008 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. 
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК Україниза змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин (25 травня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (08 лютого 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК Українив редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. 
Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача, тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25 травня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у виді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Вказані обставини неправильно встановлені судом першої інстанції під час вирішення вимоги щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ "ПриватБанк" відсотків за користування кредитом, пені та штрафу у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. 
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (далі - Закон № 1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції Україниучасть у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ "ПриватБанк" дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19.
Ураховуючи наведене висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача 5964,22 грн - заборгованості по процентам за користування кредитом; 21282,23 грн - пені; 3443,28 грн - штрафу є помилковим, а оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні цих вимог позову.
Також колегія суддів зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 25 травня 2011 року у виді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
У зв`язку з цим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач довів, що відповідачеві була видана кредитна картка, що він використовував кредитні кошти, що  також підтверджено поданими позивачем доказами, а саме заявою   ОСОБА_1 , розрахунком заборгованості, з якого вбачається, що позичальник частково погашав кредит.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неотримання кредитних коштів апеляційний суд визнав їх необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції про отримання та використання відповідачем кредитних коштів.
Так, у апеляційній скарзі відповідач не заперечує підписання 25 травня 2011 року анкети заяви, визнає отримання двох платіжних карток "Приват Банку". Надаючи до апеляційної скарги пояснення щодо події, яка сталась 24 грудня 2017 року, про викрадення у нього платіжних карток, відповідач фактично заперечує використання ним кредитних коштів лише в цей день, та не заперечує використання ним кредитних коштів до та після 24 грудня 2017 року. А саме, як вбачається із наданого суду першої інстанції розрахунку заборгованості, протягом періоду з 06 червня 2011 року по 28 грудня 2018 року відповідач використовував кредитні кошти банку та періодично їх повертав. Адвокат Кравченко О.М. в інтересах відповідача ознайомився з матеріалами справи, у тому числі із наведеним позивачем розрахунком, про що свідчить його заява на ознайомлення із матеріалами справи від 24 липня 2020 року та розписка від 04 серпня 2020 року про ознайомлення та отримання тексту рішення (а.с. 63,70). Зауважень з приводу використання решти зазначених у розрахунку коштів відповідачем не надано.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення з позичальника коштів, які були використані невідомими особами, колегія апеляційного суду не може визнати їх обґрунтованими та такими, що спростовують висновки суду першої інстанції в частині вирішення спору про стягнення основної суми боргу.
Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунку банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин сьомої, восьмої, дев`ятої розділу VI "Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками", "Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням", затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.
Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.
Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17) та постановах Верховного Суду від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від  20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц (провадження № 61-30583св18).
У апеляційній сказі відповідач не надає докази на підтвердження негайного повідомлення банку про викрадення у нього платіжних карток з вимогою про негайне зупинення здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Крім того, відповідач підтверджує, що електронний платіжний засіб було використано за фізичного пред`явлення його невстановленими особами.
За таких обставин відповідач як користувач не довів, що він не повинен нести відповідальність за здійснені 24 грудня 2017 року платіжні операції.
Не можна також погодитись із доводами апеляційної скарги щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення та відмови у задоволенні позову з тих підстав, що відповідач не був повідомлений про розгляд справи.
Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
У матеріалах справи наявні докази повідомлення відповідача про розгляд цієї справи.
Відповідно до довідки про причини повернення поштового відправлення, копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви разом з копіями доданих до неї документів, які направлялись за адресою місця проживання відповідача, зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулись до суду у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання.
При цьому відповідачем не надано доказів, що адреса, за якою направлялась йому кореспонденція є неправильною.
Крім того, відповідач скористався правом на апеляційне оскарження, у апеляційній скарзі виклав свої доводи, які частково були враховані під час розгляду його апеляційної скарги апеляційним судом. Відтак його право на доступ до правосуддя дотримано.
Відповідно до ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Позивачем було сплачено 1921 грн судового збору відповідно до платіжного доручення (а.с. 32). Відповідачем було сплачено 2881,50 грн судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до квитанції (а.с. 106).  Позовні вимоги майнового характеру були заявлені у розмірі 62308,80 грн та задоволені на суму 31619,07 грн, що складає 50,75%. 
Враховуючи наведене підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача 974,90 грн сплаченого позивачем судового збору за розгляд позовної заяви у суді першої інстанції та за рахунок позивача сплачений відповідачем за розгляд апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1462,36 грн пропорційно розміру задоволених вимог.
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи наведене апеляційний суд покладає на позивача обов`язок відшкодувати відповідачеві 487,46 грн різниці судового збору (1462,36-974,9).
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 липня 2019 року в частині задоволення вимог про стягнення з ОСОБА_1  на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" 5964,22 грн заборгованості по процентам за користування кредитом, 21282,23 грн пені, 3443,28 грн штрафу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"  (ЄДРПОУ 14360570, рахунок № НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 487 (чотириста вісімдесят сім) грн 46 коп. судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.

Головуючий	Т.О. Писана  	
		
Судді	К.П. Приходько  	
		
	 С.О. Журба