ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2902/20 Справа № 185/3574/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов  В. А. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року                         Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.
при секретарі         -        Кравченко Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , 
на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2018 року
по справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИЛА:
В травні 2017 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.
Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів — задоволено.
Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики у сумі 15 000 доларів США, що станом на день подання уточненої позовної заяви складає 398 250 грн., 275 680, 66 грн. - сума процентів за договором позики, 17 346, 37 грн. – три відсотки річних.
Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на судовий збір в сумі 6 944 гривень 27 копійок.
       В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить скасувати заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2018 року по справі №185/3574/17 та ухвалити нове, яким відмовити по суті позовних вимог в повному обсязі.
Відзивів на апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 04 квітня 2013 року між сторонами був укладений договір позики грошей на загальну суму 15 000 доларів США (а.с.5).
З вказаної розписки вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 отримали у борг 15 000 доларів США з зобов`язанням повернути гроші до 01 травня 2016 року.
Однак, відповідачі не виконали прийнятих на себе зобов`язань щодо повернення грошових коштів та станом на день подання уточненої позовної заяви заборгованість за договором позики від 04.04.2013 року складає 398 250 грн., з яких: 275 680, 66 грн. - сума процентів за договором позики та 17 346, 37 грн. – три відсотки річних.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики).
Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі та на підтвердження укладення договору та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядок, що встановлені договором. Відповідно до п. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що у зв`язку з не виконанням відповідачами прийнятих на себе зобов`язань щодо повернення грошових коштів, необхідно стягнути з них солідарно суму коштів, що була предметом договору позики.
Доводи апелянта, що судом першої інстанції безпідставно прийнято до уваги як доказ належного повідомлення ОСОБА_1 про час, дату та місце проведення судового засідання, копію листа до газети “Урядовий кур`єр” та сам примірник газети “Урядовий кур`єр” від 28.11.2017 року №224 та рахунки про оплату розміщення оголошення у вказаному друкованому органі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки мають суб`єктивний характер і ґрунтуються на припущеннях.
З матеріалів справи вбачається, що є повідомлення у пресу про повідомлення відповідачів про час і місце розгляду справи, наявні і самі матеріали газети «Урядовий кур`єр», які підтверджують, що відповідачі в силу вимог ч.9 ст.74 ЦПК України (у редакції чинній до 15.12.2017 р. на день опублікування) були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Наведене свідчить про дотримання судом першої інстанції встановленого порядку повідомлення відповідача про судові засідання у справі. 
Посилання апелянта, що судом першої інстанції не з`ясовані питання стосовно того, чи підписував ОСОБА_1 розписку видану на виконання договору позики та чи передавались позивачем ОСОБА_1 грошові кошти за вказаною розпискою, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суперечать наявним в матеріалах справи доказам.
Окрім того, наявна письмова розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
А тому, відповідач договір позики від 04.04.2013 року на підставі ст. 1051 Цивільного кодексу не оспорював, вказану ним в апеляційній скарзі обставину щодо не отримання позики в судовому порядку не довів, жодним іншим чином не підтвердив факту не отримання грошових коштів.
Твердження апелянта, що судом першої інстанції неправомірно було нараховано відсотки за договором позики в сумі 275 680,66 грн., колегія суддів вважає недоведеними та необґрунтованими, оскільки за змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Розрахунок процентів від суми позики докладно наведено у рішенні, та ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не оскаржений.
За весь час перебування справи в провадженні першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_1 поданий позивачем розрахунок не спростував, власного розрахунку не подав, хоча не був обмежений у такій можливості. 
Отже, відповідачем не надано власного розрахунку з обґрунтуванням його правильності та повноти, як того вимагає цивільно-процесуальне законодавство.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2018 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

М.Ю.Петешенкова