Постанова
Іменем  України
23 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 686/20787/17
провадження № 61-5528св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О. 
суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,  Тітова М. Ю., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Хмельницького районного нотаріального округу Гайдамака Ольга Василівна, державний реєстратор Олешинської сільської ради Хмельницького району Андрієвська Марина Василівна, державний реєстратор Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради Роїк Ірина Дмитрівна,
треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 грудня 2018 року у складі судді Козак О. В. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Гринчука  Р. С., Грох Л. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина. Короткий зміст позовних вимог 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила в ході розгляду справи, та остаточно просила визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на земельну ділянку кадастровий номер 6825082400:02:017:3058 за ОСОБА_2 , індексний номер 15671279 від 09  вересня 2014 року, прийняте державним реєстратором Хмельницького міськрайонного управління юстиції Андрієвською М. В. та свідоцтво на нерухоме майно індексний номер 26574756 від 09 вересня 2014 року, видане реєстраційною службою Хмельницького міськрайонного управління юстиції; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений між ОСОБА_2 та       ОСОБА_3 15 липня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Гайдамакою  О. В. та визнати незаконним і скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте Гайдамакою О. В., індексний номер 30478976 від 15 липня 2016 року; визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер:41516818 від 08 червня 2018 року про внесення запису про реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,0062 га, що знаходиться в садівничому товаристві «Енергія», на території Давидковецької сільської ради, Хмельницького району, кадастровий номер 6825082400:02:017:3156 за ОСОБА_3 ; визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер:41514920 від 08 червня 2018 року про внесення запису про реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,0738 га, що знаходиться в садівничому товаристві «Енергія», на території Давидковецької сільської ради, Хмельницького району, кадастровий номер 6825082400:02:017:3157 за ОСОБА_3 .
Позов мотивовано тим, що вона є членом садівничого товариства «Енергія» с. Давидківці Хмельницького району. 01 жовтня 1996 року на її ім`я видано Державний акт на право приватної власності на землю площею 0,08 га, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 311. 
ОСОБА_2 , яка пізніше вступила в садівниче товариство, отримала суміжну земельну ділянку з її земельною ділянкою в порядку безоплатної приватизації, згідно наказу Головного Управління Держземагентства у Хмельницькій області від 28 липня 2014 року №22-2458/14-14-СГ. 
Під час розгляду Хмельницьким міськрайонним судом справи №  686/10640/16-ц їй стало відомо, що ОСОБА_4 проведено первинну реєстрацію права власності на земельну ділянку із земель сільськогосподарського призначення площею 0,08 га для індивідуального садівництва, кадастровий номер 6825082400:02:017:3058, розташовану на території Давидковецької сільської ради в садівничому товаристві «Енергія». Державна реєстрація земельної ділянки, належної відповідачу, відбулась 25 лютого 2014 року, а право власності на нерухоме майно зареєстровано 19 серпня 2014 року.
В подальшому ОСОБА_2 відчужила спірну земельну ділянку своєму зятеві ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 15 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Гайдамакою О. В., який також вніс рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30478976 від 15 липня 2016 року. 
Посилаючись на те, що ОСОБА_4 під час здійснення приватизації земельної ділянки не погоджувала з нею межі своєї земельної ділянки, що призвело до того, що до складу приватизованої нею земельної ділянки увійшла частина належної їй земельної ділянки площею 0,0061га, а також на те, що під час вирішення спору між сторонами щодо спірної земельної ділянки, ОСОБА_2 відчужила її члену своєї сім`ї, чим умисно порушила її право власності,  ОСОБА_1 просила позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області
від 19 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що належним способом захисту порушеного права позивача в цьому випадку є саме витребування спірної земельної ділянки у добросовісного набувача за наявності нескасованої державної реєстрації права власності та чинного договору купівлі-продажу, а не обраний позивачем спосіб - скасування реєстрації права власності та відповідно визнання недійсним договору купівлі-продажу. Позивач як власник земельної ділянки не позбавлена права звернутися до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом її витребування, враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 здійснив поділ земельної ділянки, виділивши спірну частину земельної ділянки як окремий об`єкт. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 28 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 грудня 2018 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки в даному випадку належним способом захисту порушеного права є витребування земельної ділянки відповідача, яка накладається на земельну ділянку позивача.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нову постанову про задоволення позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не враховали, що ЦК України наділяє правом оспорювати правочини не тільки сторони правочину, але й інших заінтересованих осіб, а тому, оскільки ОСОБА_2 неправомірно набула право власності на земельну ділянку і неправомірно відчужила її ОСОБА_3 , її права є порушеними та підлягають захисту в обраний нею спосіб. Суди попередніх інстанцій невірно визначилися з характером спірних правовідносин та дійшли помилкового висновку, що захист прав позивача повинен здійснюватися відповідно до статті 388 ЦК України, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які інші правочини після договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Крім того суди не врахували висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 11 листопада 2014 року у справі №21-357ас14, відповідно до яких наявність в Єдиному реєстрі заборон запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде знято.
 
Короткий зміст відзивів на касаційну скаргу та узагальнення їх доводів
 
У квітні 2019 року ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 подали до суду відзив на касаційну скаргу, у якому просили касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін, посилаючись на те, що жодних порушень з боку ОСОБА_2 чинного земельного законодавства України не відбулось, оскільки ОСОБА_1 не зареєструвала належним чином свої речові права на земельну ділянку, що не дало можливості відобразити відомості про площі, межі, конфігурацію та власника цієї земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, а відтак погодження меж відбулось з існуючими власниками та/або користувачами СТ «Енергія» та органом місцевого самоврядування в особі відповідної ради. Позивачем невірно обрано спосіб захисту.
 
Також у квітні 2019 року до суду із відзивом на касаційну скаргу звернувся ОСОБА_3 , який також просив рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін. Вказував, що він пропонував ОСОБА_1 передати безоплатно у власність ту частину земельної ділянки, на яку вона претендує, з метою припинити судові спори.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу №686/20787/17 з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.
 
У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2019 року справу №686/20787/17 призначено до розгляду.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд встановив, що ОСОБА_1 на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серія ХМ, виданого 01 жовтня 1996 року, належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,08 га, що розташована на території Давидковецької сільської ради, на землях садівницького товариства «Енергія».
Наказом Головного управління Держземагентства у Хмельницькій області від 28 липня 2014 року № 22-2458/14-14-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва ОСОБА_2 , яка розташована в садівничому товаристві «Енергія» за межами населених пунктів Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області та надано їй у власність земельну ділянку площею 0,08 га (кадастровий номер 6825082400:02:017:3058) для індивідуального садівництва.
09 вересня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції Хмельницької області Андрієвською М. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав ОСОБА_2 на вищевказану земельну ділянку, індексний номер 15671279 та видано їй свідоцтво про право власності на дане майно.
15 липня 2016 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,08 га, кадастровий номер 6825082400:02:017:3058, на підставі якого відчужила вказану земельну ділянку покупцю.
На підставі даного договору купівлі-продажу державним реєстратором було проведено державну реєстрацію права власності за    ОСОБА_3 на земельну ділянку, що розташована: Хмельницька області, Хмельницький район, с/рада Давидковецька, кадастровий номер 6825082400:02:017:3058.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 вересня 2017 року визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 28 липня 2014  року №22-2458/14-14-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» для індивідуального садівництва ОСОБА_2 , яка розташована в садівничому товаристві «Енергія» за межами населених пунктів Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області.
Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 21 лютого 2018  року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено, визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Держземагентства у Хмельницькій області від 28  липня 2014 року №22-2458/14-14-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність       ОСОБА_2 земельної ділянки для індивідуального садівництва, яка розташована в Садівничому товаристві «Енергія» за межами населених пунктів Давидковецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області.
Підставою для прийняття таких судових рішень стала та обставина, що судами було встановлено факт накладення земельної ділянки відповідача на земельну ділянку позивача площею 37 кв. м.
Крім того судами було встановлено, що під час виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка належить ОСОБА_1 , було виявлено накладення на вказану ділянку земельної ділянки, що належить  ОСОБА_2 , площа накладення зазначена 0,0061 га.
В травні 2018 року ОСОБА_3 проведено поділ належної йому земельної ділянки на підставі розробленої ТзОВ «Буро судових будземекспертиз» технічної документації із землеустрою на дві окремих земельних ділянки, сформовані дві земельних ділянки що знаходиться в садівничому товаристві «Енергія», та зареєстровано у Державному земельному кадастрі кадастровий номер 6825082400:02:017:3156, площею 0,0062 га, та кадастровий номер 6825082400:02:017:3157, площею 0,0738га, після чого зареєстровано його право власності.
08 червня 2018 року державним реєстратором за ОСОБА_3 проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,0062 га, що знаходиться в садівничому товаристві «Енергія», кадастровий номер 6825082400:02:017:3156 та окремо на земельну ділянку, площею 0,0738га, що знаходиться в садівничому товаристві «Енергія», кадастровий номер 6825082400:02:017:3157.
В ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_3 пропонував позивачу вирішити спір у мирний спосіб шляхом безоплатної передачу у власність позивача земельної ділянки, площею 0,0062 га, кадастровий номер 6825082400:02:017:3156, однак відповіді на пропозицію не отримав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За змістом статті 90 Земельного кодексу України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Отже, на правочин, укладений з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.
Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Добросовісне придбання, відповідно до статті 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).
Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, на право витребувати в набувача це майно.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №381/64/16-ц (провадження №61-5902св18).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц Велика палата Верховного Суду наголосила, що зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача (пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).
Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках, закріплені у частині другій статті 16 ЦК України. Глава 29 ЦК України передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).
Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).
Перелік способів захисту земельних прав викладений у частині третій статті 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним вказаною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого   2016 року у справі № 6-2407цс15).
Приписи частини першої статті 216 ЦК України не застосовуються як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не можуть задовольнятися позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 29 березня 2017 року у справі № 6- 3104цс16).
 
Права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215 і 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 31 жовтня 2012 року у справі №  6- 53цс12).
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Суд звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
З огляду на вказане у разі задоволення вимоги власника про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння особи, за якою зареєстроване право власності на цю ділянку, суд витребує останню на користь власника від вказаної особи, а не зобов`язує таку особу повернути відповідну ділянку власникові (пункти 142-144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).
Судами попередніх інстанцій установлено, що в травні 2018 року ОСОБА_3 проведено поділ належної йому земельної ділянки на підставі розробленої ТзОВ «Бюро судових будземекспертиз» технічної документації із землеустрою на дві окремих земельних ділянки, площа однієї з яких становить саме 0,0062 га, саме яка накладається на земельну ділянку позивачки, зареєстровано за ним право власності та земельній ділянці присвоєно кадастровий номер.
З огляду на вказане суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є витребування позивачем земельної ділянки, площею 0,0062 га, що знаходиться в садівничому товаристві «Енергія», кадастровий номер 6825082400:02:017:3156, у відповідача, яка накладається на її земельну ділянку і таким чином відновити порушені права землевласника.
Відмовляючи в задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, суди попередніх інстанцій, дослідивши належним чином наявні у справі докази і правильно застосувавши вказані норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.
Таким чином, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 рішення судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають.
Також апеляційним судом вмотивовано відхилено доводи позивача про те, що відповідач всупереч ухвали суду про заборону відчуження земельної ділянки відчужив її шляхом поділу на дві окремі земельні ділянки, оскільки за своїм змістом відчуження земельної ділянки це перехід права власності чи права користування на земельну ділянку від власника до іншої особи, а в даному випадку право власності чи користування на спірні земельні ділянки до інших осіб не перейшло і судом не було забезпечено позов шляхом заборони державному реєстратору вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо спірної земельної ділянки, які не пов`язані з відчуженням земельної ділянки.
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої та апеляційної інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18  липня 2006 року). 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19  грудня 2018 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 28 лютого 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	В. С. Жданова  	
 	С. О. Карпенко  	
 	В. А. Стрільчук   	
 	М. Ю. Тітов