ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року                                                                 м. Херсон
справа № 665/579/20 
провадження № 22-ц/819/1446/20
                            
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (суддя-доповідач)	Склярської І.В.,	
суддів:	Пузанової Л.В.,	
  	Полікарпової О.М.,	
секретар	Павловська Ю.М.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чаплинського районного суду Херсонської області у складі судді Пилипенко І.О. від 10 серпня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про стягнення грошових коштів,
встановив:

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в розмірі 106 066 грн. 35 коп., зазначаючи, що 24 грудня 2016 року ОСОБА_1 взяв у нього під розписку в борг 4500 доларів США. У розписці був указаний строк повернення грошових коштів - 30 листопада 2017 року. 

31.12.2017 року ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу повернув 300 доларів США, згодом у період з 02.10.2018 по 03.12.2018 року сплатив ще 300 доларів США. Сума непогашеного боргу склала - 10 066 грн.35 коп, виходячи з суми 3900 доларів США*27,1965 грн. (офіційний курс дол. США), що стало підставою для звернення із відповідним позовом до суду. 

Рішенням Чаплинського районного суду Херсонської області від 10 серпня 2020 року позов ОСОБА_2 про стягнення боргу  задоволено. Судом ухвалено стягнути з ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 24.12.2016 року в загальному розмірі 106066,35 грн.  та судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 1061,00 грн. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що він не був повідомлений про дату і місце розгляду справи у спосіб передбачений процесуальним законом, внаслідок чого був позбавлений можливості прийняти участь у розгляді справи, що призвело до порушення його прав, передбачених законом. Вважає, що подана позивачем, на підтвердження своїх позовних вимог копія розписки від 24.12.2016 року містить недостатньо даних для ідентифікації особи (відсутні ІПН, дата народження, адреса проживання (реєстрації)). Вказує на те, що резолютивна частина рішення містить дату його народження, але не зрозуміло звідки вона була одержана, бо в матеріалах справи такі дані відсутні, у справі немає жодного протоколу судового засідання, на виконання вимог ст. 248 ЦПК України. Окрім того зазначає, що розписка, як підстава позовних вимог, не засвідчена позивачем, у позові не вказано про наявність у нього оригіналу, а матеріали справи не містять інформації про, хоча б, огляд останнього. Посилається на те, що суд не з`ясував обставини, які мають значення для справи, а саме наявності дійсних правовідносин між ним та відповідачем. 
У судове засідання суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 будучи належним чином обізнаний про розгляд поданої ним апеляційної скарги, не з`явився, що не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач її доводи не визнав, рішення суду вважає законним та обґрунтованим, зазначає, що розписка є борговою, на підтвердження письмової форми договору позики між позивачем та відповідачем, який не виконує зобов`язання щодо повернення боргу. Паспортні данні відповідача були звірені під час укладання розписки та ним внесені в неї. 
Заслухавши доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
В процесі розгляду справи судом встановлено, що 24 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за яким позикодавець ОСОБА_2 надав позичальнику ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 4500 доларів США, а останній у свою чергу зобов`язувався їх повернути в розмірі, строки та у порядку, визначені цим договором.
Договір було укладено у простій письмовій формі у виді розписки. В підтвердження отримання грошових коштів та зобов`язання їх повернення, ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 розписку, відповідно до якої вказував про своє зобов`язання повернути грошові кошти у повному обсязі 30 листопада 2017 року та яка засвідчена підписом боржника.
Оскільки вказаною розпискою було встановлено строк виконання боргового зобов`язання до 30 листопада 2017 року, то після настання вказаного строку, позикодавець почав вимагати від позикоотримувача виконання грошового зобов`язання.
З боргової розписки, вбачається, що ОСОБА_1 визнав своє зобов`язання, щодо повернення коштів, а саме сплатив частину позики у розмірі 300 доларів США - 31 грудня 2017 року та протягом жовтня-грудня 2018 року ще сплатив частину позики у розмірі 300 доларів США. В решті ОСОБА_1 від свого обов`язку щодо повернення коштів відмовився та в добровільному порядку свої зобов`язання за договором позики не виконує.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Положеннями ч.1 ст.1051 ЦК України передбачено право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася   Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16; від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16; від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16; від 02 березня 2020 року у справі № 355/1301/18.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Таким чином, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов`язання.
Доводи апеляційної скарги, щодо того, що розписка, як підстава позовних вимог, не засвідчена позивачем та у позові не вказано про наявність у нього оригіналу, а матеріали справи не містять інформації про хоча б, огляд останнього, не приймаються судом до уваги оскільки в матеріалах справи, міститься оригінал розписки /а.с.37/. Крім того відповідач не заперечив обставин складання розписки від 24.12.2016 року, як боргової розписки.
Доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи у суді першої інстанції є безпідставними та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, а саме відповідачем було отримано ухвалу про відкриття провадження по справі та копію позовної заяви з додатками, що підтверджується даними поштового відправлення /а. с. 30/. Тобто відповідач був обізнаний про те, що судове засідання по даній справі було призначено на 20.05.2020 року. 19.05.2020 року до суду першої інстанції ним було подано заяву про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В судове засідання яке було призначене на 20.05.2020 року відповідач не з`явився, причин неявки суду не повідомив. В той же час всі судові повістки, які направлялися на адресу місця проживання відповідача, яка ним була підтверджена в заяві про розгляд справи в порядку загального позовного провадження поверталися за закінченням терміну зберігання, що у сукупності свідчить про нездійснення ОСОБА_1 , як стороною у справі, заходів щодо обізнаності про стан своїх прав та обов`язків у судовому провадженні. Крім того, із матеріалів справи вбачається, що відповідач про розгляд справи був повідомлений через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, тому відповідно до частини одинадцятої статті 128 ЦПК України вважається належно повідомленим про дату, час і місце розгляду справи /а.с. 34/.
Доводи апеляційної скарги про: недостатність даних, які ідентифікують відповідача, за наявності складеної відповідачем боргової розписки із зазначенням імені, прізвища, по батькові, серії та номеру паспорту, дату його видачі; відсутність у матеріалах справи відомостей про дату його народження проте зазначення її судом у резолютивній частині судового рішення за наявності такої інформації у листі заступника сільського голови з питань діяльності виконавчих органів ради /а.с.14/; відсутність жодного протоколу судового засідання за їх наявності в тому числі на а.с.23,38 - свідчать про надуманість наведених доводів. 
        ОСОБА_1 , посилаючись на те, що суд не з`ясував дійсних правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем, не навів обставин на доведення цього доводу та не надав доказів на наявність інших правовідносин, а отже не спростував наявність правовідносин, які виникли з боргової розписки, оригінал якої наявний в матеріалах справи. Позивач в судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснив, що між ним та відповідачем наявні «фінансові відносини», які витікають із боргових зобов`язань відповідача за борговою розпискою (договором позики), яку позивач особисто склав. 
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 10 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає за винятком випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий                           І.В. Склярська

         Л.В. Пузанова

О.М. Полікарпова

Повний текст постанови складено 18 листопада 2020 року.

Суддя І.В. Склярська