ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
іменем України

09 грудня 2020 року
м. Харків

справа № 618/150/19
провадження № 22-ц/818/4454/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Котелевець А.В.,
суддів – Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря – Кравченко О.О.,

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Приватне підприємство Сільськогосподарська виробнича фірма «АГРО»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – Дворічанська районна державна адміністрація Харківської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства Сільськогосподарська виробнича фірма «АГРО» на рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 26 лютого 2020 року в складі судді Гніздилова Ю.М.,

у с т а н о в и в :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства Сільськогосподарська виробнича фірма «АГРО» (далі – ПП СВФ «АГРО»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – Дворічанська районна державна адміністрація Харківської області, та просив: визнати недійсним договір оренди землі № 118 від 15 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ПП СВФ «АГРО» щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 5,0479 га з кадастровим номером 6321882500:04:000:0129, яка розташована на території Кутьківської міської ради Дворічанського району Харківської області; витребувати з користування ПП СВФ «АГРО» вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 ; вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 5,0479 га з кадастровим номером 6321882500:04:000:0129, яка розташована на території Кутьківської міської ради Дворічанського району Харківської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку. Під час реалізації своїх прав власника земельної ділянки, а саме – наміру укласти договір оренди землі, йому стало відомо, що ця земельна ділянка вже перебуває в оренді у ПП СВФ «АГРО» на підставі договору оренди землі № 118 від 15 січня 2014 року, укладеному між ним та зазначеним підприємством. Участі в укладенні спірного договору він не брав, цей договір не підписував, що свідчить про грубе порушення норм Закону України «Про оренду землі» та Цивільного кодексу України (далі – ЦК України). У зв`язку з цим просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Дворічанського районного суду Харківської області від 26 лютого 2020 року позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди землі № 118 від 15 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ПП СВФ «АГРО» щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 5,0479 га з кадастровим номером 6321882500:04:000:0129, яка розташована на території Кутьківської міської ради Дворічанського району Харківської області. Зобов`язано ПП СВФ «АГРО» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 5,0479 га з кадастровим номером 6321882500:04:000:0129. Стягнуто з ПП СВФ «АГРО» на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 1 536,80 грн та суму витрат, пов`язаних із проведенням судово – технічної експертизи документів у розмірі 9 420,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю позовних вимог, оскільки зміна частини тексту, а саме – першої сторінки оспорюваного договору, що підтверджується висновком судово – технічної експертизи документів від 20 грудня 2019 року № 10324/28108, без взаємної згоди сторін вказує на порушення прав позивача щодо вільного визначення умов договору, отже ставить під сумнів той факт, що волевиявлення ОСОБА_1 при укладенні договору було вільним і відповідало його внутрішній волі. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що на цей час встановити, які саме початкові умови містив оспорюваний договір оренди земельної ділянки неможливо, тому підпис ОСОБА_1 , який стоїть у договорі на підтвердження погодження сторонами його умов, не може свідчити, що його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Також суд виходив з того, що за таких умов отримання позивачем орендної плати не має правового значення.

06 серпня 2020 року ПП СВФ «АГРО» подало апеляційну скаргу. Посилаючись на підстави, передбачені статтею 376 ЦПК України, просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що укладений між позивачем та відповідачем договір оренди земельної ділянки виконується сторонами вже понад чотири роки. Факт існування договірних відносин між сторонами підтверджується довідкою про нарахування та виплату орендної плати, відомостями про видачу продукції в рахунок розрахунків за оренду земельного паю.

З огляду на предмет і підстави заявленого позивачем позову твердження про те, що підпис у договорі оренди землі виконано не позивачем, з`ясування питання ідентифікації виконавця підпису в оспорюваному договорі при проведенні судової почеркознавчої експертизи має визначальне значення для встановлення обставин справи та є способом реалізації основоположних засад цивільного судочинства — змагальності сторін, доведеності та переконливості їх доводів та доказів перед судом. Однак, така експертиза проведена не була.

Зазначало, що ні позивач, ні суд першої інстанції не вказав жодної підстави на порушення волевиявлення. Позивач при укладенні договору оренди мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно посилався на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 479/1049/16-ц, провадження 61 - 43242св18, оскільки у даній справі не проводилась судова почеркознавча експертиза.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на докази позивача щодо реалізації ним повноважень власника земельної ділянки відносно факту державної реєстрації договору оренди з ПП СВФ «Агро». Інформація щодо володіння особою рухомим і нерухомим майном є відкритою, позивач був зобов`язаний та мав можливість відслідковувати стан своїх майнових прав, оскільки відповідно до положень статтей 319, 322 ЦК України власність зобов`язує.

ОСОБА_1 та Дворічанська районна державна адміністрація Харківської області рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України – в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення вказаними вимогам не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що  ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,0479 га з кадастровим номером 6321882500:04:000:0129, яка розташована на території Кутьківської сільської ради Дворічанського району Харківської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 484343 від 22 серпня 2008 року, виданого на підставі розпорядження Дворічанської районної державної адміністрації від 07 листопада 2007 року № 397.

15 січня 2014 року ОСОБА_1 та ПП СВФ «Агро» уклали договір оренди землі № 118, відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 5,0479 га, у тому числі рілля 5,0479, кадастровий номер 6321882500:04:000:0129 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Кутьківської сільської ради Дворічанського району Харківської області.

Додатком до договору оренди землі є акт прийому – передачі земельної ділянки та акт визначення її меж в натурі.

Згідно з довідкою № 2 від 20 березня 2019 року щодо нарахування та виплати орендної плати по договору оренди землі у період з 2014 року до 2018 року ОСОБА_1 виплачувалась орендна плата у натуральній та грошовій формах (а. с. 35).

Відповідно до відомості ПП СВФ «Агро» ОСОБА_1 в рахунок оплати земельних паїв отримав: за липень 2014 року – 6 тюків сіна на суму 480,00 грн; за серпень 2015 року – 1 460 кг озимої пшениці на суму 4 161,00 грн; за жовтень 2015 року – 6 пачок вершкового масла на суму 105,00 грн (а. с. 92 – 95).

Згідно з договором оренди землі від 23 березня 2018 року ОСОБА_1 надав, а фермерське господарство «ЯГІДКА+» в особі голови Мосєєвої Кристини Павлівни прийняло у строкове платне володіння і користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка належить орендодавцю на підставі державного акту серії ЯЕ № 484343, яка знаходиться на території Кутьківської сільської ради Дворічанського району Харківської області, загальною площею 5,0479 га, у тому числі рілля – 5,0479 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер –
6321882500:04:000:0129 (а. с. 132 - 143).

Відповідно до рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 40494043 від 05 квітня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації вказаного договору оренди земельної ділянки (а. с. 144).

Висновком експерта за результатами проведеної судово – технічної експертизи документів № 10324/28108 від 20 грудня 2019 року встановлено, що друковані тексти на першому та другому аркушах наданого на дослідження договору оренди землі № 118 від 15 січня 2014 року, укладеному між ОСОБА_1 та ПП СВФ «Агро, виконані на різних пристроях, а саме, текст на першому аркуші нанесений за допомогою лазерного принтеру (принтерів) або багатофункціонального пристрою (пристроїв) в режимі «Принтер», текст на другому аркуші – за допомогою аналогового копіювального апарату (апаратів). Тексти на першому та другому аркушах договору надруковані в різний час. В наданому на дослідження договорі перший аркуш змінювався (а. с. 75 - 80).

Статтею 215 ЦК України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд першої інстанції вважав встановленим підміну першої сторінки договору, в якому містяться не тільки істотні умови договору оренди землі, якими відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки), строк дії договору оренди, а також орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, а й дата його складання.

Враховуючи, що спірний договір оренди землі піддавався зміні суд першої інстанції вважав, що на даний час неможливо встановити, який зміст істотних умов існував при його укладенні, на підставі чого зробив висновок, що підпис позивача в договорі на підтвердження погодження сторонами його умов не може свідчити, що його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі.

З цих підстав суд першої інстанції вказав, що згідно з висновком судової експертизи спірний договір оренди землі є підробленим, а заміна частини тексту договору без взаємної згоди сторін вказує на порушення права позивача щодо вільного визначення умов договору.

На час розгляду справи суд внаслідок цього порушення не зміг встановити, який вигляд мав перший аркуш до його заміни, на момент підписання сторонами договору оренди земельної ділянки, жодна із сторін до суду його не надала.

Суд дійшов висновку про відсутність волевиявлення орендодавця на укладання з відповідачем спірного договору оренди, що суперечить частині третій статті 203 ЦК України.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення також врахував правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 479/1049/16-ц, провадження № 61-43242св18, де зазначено, що установивши під час розгляду справи факт відсутності волевиявлення орендодавця на укладення спірного договору оренди землі на умовах, що в ньому викладені, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову та визнання такого договору недійсним на підставі статтей 203, 215 ЦК України та застосування наслідків його недійсності.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.  Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом . Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Перелік доказів визначено у статті 76 ЦПК України, відповідно до якої доказами є будь – які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  Ці дані встановлюються такими засобами:  1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Про вимоги щодо належності, допустимості, достовірності, достатності доказів вказано у статтях 77 - 80 ЦПК України.

В частині першій статті 81 ЦПК України зазначено про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

В пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину, у даному випадку, з огляду на підстави розглянутого судом позову – за відсутності волевиявлення.

Згідно з статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 13 та частини першої статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі – це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

У даній справі сторони не домовлялись про нотаріальну форму договору оренди землі, він був укладений у передбаченій законом простій письмовій формі.

Всупереч положенням статтей 89, 263 ЦПК України та у контексті заявлених підстав недійсності договору оренди, з урахуванням згаданих вище висновків судового експерта щодо друкування текстів на першому та другому аркушах договору у різний час та що у наданому на дослідження договорі перший аркуш замінювався, - суд першої інстанції не встановив, що така заміна аркушів договору відбулася до його підписання позивачем, що є необхідною умовою для висновку про відсутність у нього волевиявлення на укладення спірного договору оренди землі та для того, щоб така заміна мала юридичне значення для застосування правил частини третьої статті 203 та статті 215 ЦК України.

Сама по собі заміна першого аркуша договору з його істотними умовами без встановлення того факту, що ця заміна відбулася вже після підписання договору позивачем не свідчить про обман з боку відповідача чи про незаконність його намірів.

Позивач мав у даній справі довести, якщо він прямо не заперечує свій підпис під спірним договором оренди, той факт, що заміна першого аркуша спірного договору оренди з істотними умовами відбулася до підписання спірного договору.

ОСОБА_1 всупереч передбаченому нормами статтей 12, 81 ЦПК України процесуальному обов`язку не довів, що він підписав спірний договір оренди в іншій редакції, ніж він наданий до суду першої інстанції.

Крім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки наданим відповідачем на підтвердження своїх заперечень проти позову документам – відомості про отримання позивачем від відповідача у 2014 – 2018 роках орендної плати за земельну ділянку, що свідчить про наявність між сторонами договірних відносин.

У статті 204 ЦК України визначено презумпцію правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Наведені докази про отримання орендної плати свідчать, що сторони перебували у договірних відносинах стосовно оренди землі позивача, а згаданий доказ – висновок судово-технічної експертизи документів не є достатнім для спростування змісту спірного договору та презумпції його правомірності.

У розумінні статтей 76, 103 ЦПК України належним і допустимим доказом відсутності волевиявлення позивача в укладенні договору оренди, на що він посилався у підставах свого позову, є висновок судової почеркознавчої експертизи щодо належності підпису під договором, що відповідає змісту правової позиції, яка була висловлена при аналогічних обставинах справи у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 479/1049/16-ц, провадження № 61 - 43242св18, і тому відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України суд має враховувати ці висновки щодо застосування відповідних норм права, а не правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 12 вересня 2011 року у справі № 6 - 25цс11 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 14 - 503цс18, які не є релевантними до обставин цієї справи, оскільки суд першої інстанції не встановив, що підпис під спірним договором оренди не належить позивачу – орендодавцю.

Тому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги стосовно того, що у цій справі не було проведено необхідної експертизи.

Положеннями пункту 1.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 визначено, що основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису. Такою експертизою вирішуються і деякі неідентифікаційні завдання (установлення факту виконання рукописного тексту під впливом будь-яких факторів, що заважають (природних: хворобливий стан, хронічні захворювання, вікові зміни; тимчасових зовнішніх: незвичне тримання засобу для писання, незвична поза, обмеження зорового контролю тощо; тимчасових внутрішніх: алкогольне сп`яніння, фармакологічні, наркотичні засоби тощо; штучних: викривлення письма зміненими рухами); визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком тощо).

Наявний в матеріалах справи висновок експерта виходячи зі стандарту доведення поза розумним сумнівом, за змістом наведеної норми частини шостої статті 81 ЦПК України не може у достатній мірі свідчити про відсутність у позивача волі на укладення спірного договору, оскільки експертом не було встановлено у який проміжок часу відбулася заміна аркушів договору.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

При поданні апеляційної скарги відповідач сплатив судовий збір в розмірі 2 305,20 грн, що підтверджується платіжним доркученням № 1526 від 14 квітня 2020 року (а. с. 192).

У зв`язку з задоволенням апеляційної скарги та відмовою в задоволенні позову вказана сума судового збору підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ПП СВФ «Агро».

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 376, ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства сільськогосподарської виробничої фірми «АГРО» – задовольнити.

Рішення Дворічанського районного суду Харківської області від 26 лютого 2020 року – скасувати та ухвалити нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_1  до Приватного підприємства сільськогосподарської виробничої фірми «АГРО», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – Дворічанська районна державна адміністрація Харківської області, про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним – відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства сільськогосподарської виробничої фірми «АГРО» судовий збір в розмірі 2 305,20 грн (дві тисячі триста п`ять грн 20 коп.).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2020 року.

Головуючий                                                                                    А.В. Котелевець

Судді                                                                                          О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина