Постанова                                    
Іменем України
11 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 288/1529/17
провадження № 61-5538св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -Товариство з обмеженою відповідальністю «Гетьман Самойлович-Агро»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гетьман Самойлович-Агро» на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 21 листопада 2018 року у складі судді Рудник М.І. та постанови Житомирського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Талько О. Б., Шевчук А. М., Коломієць О. С.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гетьман Самойлович-Агро» (далі - ТОВ «Гетьман Самойлович-Агро»)  про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки. 
Позов обгрунтований тим, що після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , він набув право власності на спадкове майно - земельну ділянку, площею 3,6932 га, кадастровий номер 1824788200:05:000:0268, яка розташована на території с. Ходорків Попільнянского району Житомирської області та призначена для ведення особистого селянського господарства.
Вказана земельна ділянка раніше належала його батьку ОСОБА_3 , після його смерті була успадкована матір`ю, що підтверджується свідоцтвом на право на спадщину за заповітом, виданого 31 серпня 2016 року державним нотаріусом Попільнянської державної нотаріальної контори Житомирської області Пилипчук Л. А.
Після оформлення права власності на цю земельну ділянку він дізнався, що вона обробляється ТОВ «Гетьман Самойлович-Агро» на підставі договору оренди від 22 березня 2011 року, укладеного між його покійним батьком ОСОБА_3 та відповідачем, зареєстрованого у відділі Держкомзему у Попільнянському районі Житомирської області 12 липня 2011 року за № 182470004000467.
Дослідивши вказаний договір, він виявив, що підпис на ньому його батьку не належить. Вважає, що договір оренди землі є недійсний, оскільки відсутнє волевиявлення ОСОБА_3 щодо передання в оренду земельної ділянки.
Просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 21 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Житомирського  апеляційного суду від 26 лютого 2019 року, позов задоволено.
Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, площею 3,6932 га, кадастровий номер 1824788200:05:000:0268, укладений 22 березня 2011 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Гетьман Самойлович-Агро», зареєстрований 12 липня 2011 року у відділі Держкомзему у Попільнянському районі Житомирської області за № 182470004000467. Проведено розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції, з висновкамиякого погодивсясуд апеляційноїінстанції, мотивоване тим, що договір оренди землі не підписаний орендодавцем, що свідчить про відсутність його волевиявлення, то є підстави для визнання цього договору недійсним відповідно до статей 203, 215 ЦК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У березні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ТОВ «Гетьман Самойлович-Агро»на рішення суду першої інстанції та постанову судуапеляційної інстанції, просило судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ТОВ «Гетьман Самойлович-Агро».
У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників  справи 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди неправильнозастосували норми матеріального права і порушили норми процесуального права.
Суди не надали належної оцінки висновку експерта, не дослідили повноту відповідей експерта на поставлені судом питання та їх відповідність іншим фактичним даним.
Суди не дослідили усі докази у справі, не мотивували відхилення або врахування кожного доказу окремо.
Суди не врахували, що за життя у орендодавця не було до орендаря будь-яких претензій. Орендодавець регулярно отримував орендну плату.
Суди не звернули уваги на те, що спір не стосується спадкування земельної ділянки, а предметом позову є визнання недійсним договору оренди землі від 22 березня 2011 року, встановлення недійсності /дійсності правочину з`ясовується саме на цю дату, тобто на момент укладення договору, а не на час спадкування.
Аргументи інших учасників справи
У відзиві від 23 квітня 2019 року на касаційну скаргу ОСОБА_1 просив залишитиїї без задоволення, а судові рішення без змін, оскільки вони є законними та обгрунтованими. Суди встановили, що вільного волевиявлення батька позивача на момент укладення договору оренди землі не було.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Суди встановили, що відповідно до договору оренди землі від 22 березня 2011 року ОСОБА_3 (орендодавець) надав, а ТОВ «Гетьман Самойлович-Агро» (орендар) прийняв у строкове платне користування земельну ділянку, площею 3,6932 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Ходорківської сільської ради Попільнянського району Житомирської області. 
Умовами договору оренди землі передбачено, що він укладений на десять років, орендна плата виплачується орендарем за всю орендовану земельну ділянку у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, зазначеної у пункті 5 договору, та яка становить 17 932,00 грн.
Договір оренди землі зареєстрований у Попільнянському районному відділі Держкомзему 12 липня 2011 року за № 182470004000467.
Право власності на цю земельну ділянку перейшло до матері позивача ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Попільнянською державною нотаріальною конторою 31 серпня 2016 року.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. Спадкоємцем за заповітом після її смерті є позивач, на ім`я якого 16 серпня 2017 року державний нотаріус Попільнянської державної нотаріальної контори Пилипчук Л. А. видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 3,6932 га, кадастровий номер 1824788200:05:000:0268, яка розташована на території Ходорківської сільської ради, Попільнянського району, Житомирської області, та призначена для ведення особистого селянського господарства.
Право власності на земельну ділянку зареєстроване за позивачем 16 серпня 2017 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію права власності.
Згідно з висновком  судової почеркознавчої експертизи від 06 липня 2018 року                  №1/3-179, проведеної Житомирським НДЕКЦ МВС України, досліджуваний підпис від імені ОСОБА_3 у графі «За Орендодавця» договору оренди землі від 22 березня 2011 року, який укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Гетьман Самойлович-Агро», виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.
Позиція Верховного Суду
Відповіднодо пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуальногокодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційнаскарга у цій справі подана у квітні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд необмежений доводами та вимогамикасаційної скарги, якщопід час розглядусправи буде виявленопорушення норм процесуальногоправа, які єобов'язковою підставоюдля скасування рішення, абонеправильне застосування норм матеріальногоправа.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги частково з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Згідно з матеріалами справи  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки. У зв`язку із відсутністю волевиявлення ОСОБА_3 на передання земельної ділянки в оренду.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення- під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
Згідно з частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про оренду землі» в редакції на час укладення договору оренди (далі - Закон) договір оренди землі укладається в письмовій формі.
Згідно з частиною першою статті 15 Закону істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);  строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права  оренди  земельної ділянки. 
Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга статті 15 Закону).
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що: «такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом з цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, зазначивши, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено».
Отже, встановивши, що спірний договір батьком позивача не підписувався, тобто він не є укладеним, відсутні підстави для задоволення позову.
З огляду на те, що застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права до спірних правовідносин не відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 145/2047/16-ц, судові рішення підлягають скасуванню та ухваленням нового судового рішення.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами з урахуванням наданих доказів, але допущено неправильне застосування норм матеріального права Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги частково, скасування оскаржуваних судових рішень з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; а також вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
У зв`язку із задоволенням касаційної скарги частково, з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Гетьман Самойлович-Агро» підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 1 600,00 грн.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гетьман Самойлович-Агро» задовольнити частково.
Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 21 листопада 2018 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.
У позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гетьман Самойлович-Агро» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Гетьман Самойлович-Агро»  витрати зі сплати судового зборуза подання касаційної скарги в сумі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн 00 коп.
Постановасуду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                               О. В. Ступак
Судді:                                                                                                            І. Ю. Гулейков
                                                                                                                      А. С. Олійник 
                                                                                                                      Г. І. Усик
                                                                                                                      В. В. Яремко