ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" листопада 2020 р.           Справа№ 917/938/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Агрикової  О.В.
суддів:            Чорногуза М.Г. 
          Мальченко А.О. 
 
Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,
за участю представників сторін:
від позивача - Хаврошин М.С.,
від позивача - Троян А.Г.(голова сіл.ради),          
від відповідача-1  - Метельська Л.Є.,
від відповідача-2 - Якуненко О.В.,
від відповідача-3  - не з`явився,
від третьої особи - не з`явився.
розглядаючи у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Малоперещепинської сільської ради
на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2020 (повний текст рішення складено 03.08.2020)
у справі №917/938/19 (суддя Босий В.П.)
За позовом Малоперещепинської сільської ради 
до: 
1.          Полтавської обласної ради
2.          Товариства з обмеженою відповідальністю "Фенікс - 2017"
3.          Полтавського обласного управління лісового та мисливського господарства
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Державного агентства лісових ресурсів України
про визнання протиправним та скасування рішення, -
ВСТАНОВИВ:

У 2019 році Малоперещепинська сільська рада звернулася до Господарського суду Полтавської області з позовом до Полтавської обласної ради, Товариства з обмеженою відповідальністю "Фенікс - 2017", Полтавського обласного управління лісового та мисливського господарства про визнання протиправним та скасування рішення.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що спірне рішення від 19.10.2018 №905 "Про надання товариству з обмеженою відповідальністю "Фенікс - 2017" у користування мисливських угідь на території Полтавського та Новосанжарського районів Полтавської області" було прийнято без відповідного погодження власників та користувачів земельних ділянок. Позивач також зазначає, що до складу мисливських угідь, наданих спірним рішенням, входить територія ботанічного заказника загальнодержавного значення «Малоперещепинський» загальною площею 640 га. Окрім того на думку позивача у зв`язку з відсутністю карти-схеми площі наданих мисливських угідь не можливо встановити реальну площу всіх наданих мисливських угідь, а також на думку позивача надання мисливських угідь строком на 49 років є підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 08.08.2019 року матеріали справи Малоперещепинської сільської ради передано за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.07.2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в даному випадку в матеріалах справи містяться належні докази отримання відповідачем 2 погоджень як Полтавської обласної державної адміністрації, так і землекористувачів, на підставі яких центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, було внесено відповідне подання до Полтавської обласної ради. Також місцевий господарський суд встановив, що станом на момент прийняття Полтавською обласною радою оскаржуваного Рішення №905 від 19.10.2018 року, позивачем не було зареєстровано за собою право власності на такі земельні ділянки, що свідчить про перебування їх у державній власності незалежно від підписання між Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області та Малоперещепинською сільською радою акту приймання-передачі від 27.09.2018 року, а тому повноваження щодо надання погодження на передання відповідних земель відповідачу 2 для ведення мисливського господарства вказаних земельних ділянок станом на момент прийняття відповідачем 1 оскаржуваного рішення належали Полтавській обласній державній адміністрації. Крім того суд першої інстанції зазначив, що в силу приписів Закону України "Про природно-заповідний фонд України" та Положення про ботанічний заказник загальнодержавного значення "Малоперещепинський", ведення мисливського господарства на території такого заказнику не суперечить його цілям і завданням.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням Малоперещепинська сільська рада звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2020 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що при розгляді справи та винесенні рішення судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки, викладені в рішення місцевого господарського суду, не відповідають обставинам справи. Також скаржник зазначає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права або неправильно застосовано норми матеріального права.
Зокрема скаржник вважає, що суд першої інстанції не встановив меж мисливських угідь, наданих відповідачу 2, власників та користувачів земельних ділянок, на яких розміщено такі мисливські угіддя, а також не встановлено факту наявності чи відсутності погоджень таких власників та користувачів земельних ділянок, зокрема погодження Малоперешепинської сільської ради. Також позивач зазначає, що оскільки судом першої інстанції зазначено про відсутність реєстрації права власності на земельні ділянки за позивачем на момент прийняття спірного рішення, а тому виходячи із вказаної логіки, на думку скаржника належність повноважень Полтавській обласній державній адміністрації щодо надання погодження на передання відповідних земель відповідачу 2, має виходити з факту реєстрації за Полтавською обласною державною адміністрацією права власності на вказані земельні ділянки. Скаржник також вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що ведення мисливського господарства на території заказнику не суперечить його цілям і завданням, є таким, що не відповідає обставинам справи. Також в апеляційній скарзі вказано, що суд першої інстанції надав оцінки не всім групам земельних ділянок про, які позивачем було зазначено. Й наостанок скаржник вказує, що місцевий господарський суд неправильно тлумачить норми матеріального права, а саме позивач наголошує, що ч. 1, ст. 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» чітко і однозначно визначає необхідність отримання двох окремих погоджень на передачу земельних ділянок під мисливські угіддя - оремо погодження обласної державної адміністрації і окремо погодження власника чи користувача відповідної земельної ділянки. Однак, на думку позивача погодження користувача земельної ділянки не може замінювати погодження власника.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2020 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Мальченко А.О., Чорногуз М.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.09.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Малоперещепинської сільської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2020 року у справі №917/938/19, розгляд справи призначено на 07.10.2020 року.
17.09.2020 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Полтавської обласної ради, відповідача-1 у справі, надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
23.09.2020 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фенікс - 2017", відповідача-2 у справі, надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2020 року розгляд справи відкладено на 04.11.2020 року.
Відповідно до витягу з протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 04.11.2020 року, у зв`язку з перебуванням судді Чорногуза М.Г. на лікарняному, сформовано для розгляду справи №917/938/19 колегію суддів у складі головуючого судді: Агрикової О.В., суддів: Козир Т.П., Мальченко А.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.11.2020 року апеляційну скаргу Малоперещепинської сільської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2020 року у справі №917/938/19 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі, розгляд справи призначено на 25.11.2020 року.
Відповідно до витягу з протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 24.11.2020 року, у зв`язку з перебуванням судді Козир Т.П. на лікарняному, сформовано для розгляду справи №917/938/19 колегію суддів у складі головуючого судді: Агрикової О.В., суддів: Чорногуза М.Г., Мальченко А.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2020 року апеляційну скаргу Малоперещепинської сільської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2020 року у справі №917/938/19 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі
В судовому засіданні 25.11.2020 року представники позивача надали усні пояснення по справі, відповіли на запитання суду, просили задовольнити апеляційну скаргу. Представники відповідача 1 та відповідача 2 надали усні пояснення по справі, відповіли на запитання суду, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представники відповідача 3 та третьої особи в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.
Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 19.10.2018 року на пленарному засіданні двадцять другої сесії сьомого скликання Полтавською обласною радою було прийнято рішення №905 "Про надання товариству з обмеженою відповідальністю "Фенікс - 2017" у користування мисливських угідь на території Полтавського та Новосанжарського районів Полтавської області" (надалі - Рішення №905 від 19.10.2018 року), яким вирішено надати Товариству у користування для ведення мисливського господарства мисливські угіддя площею 22  437, 08 га на території Полтавського та Новосанжарського районів Полтавської області строком на 49 років відповідно до додатків 1, 2. (т.1, а.с. 56).
Також вказаним рішенням встановлено Товариству укласти з Полтавським обласним управлінням лісового та мисливського господарства договір про умови ведення мисливського господарства та забезпечити його виконання; зобов`язано Товариство протягом 100 днів після надання угідь у користування укласти договори на оплату за користування мисливськими угіддями з власниками або постійними користувачами земельних ділянок, на яких знаходяться ці угіддя, згідно ст. 24 Закону України "Про мисливське господарство та полювання".
Прийняттю даного рішення передували наступні обставини.
Сільськогосподарське ТОВ «Спілка селян «Тростянець» листом №49 від 05.07.2018 року надало погодження на використання в науково-обґрунтованих межах в якості мисливських угідь, земель, що знаходяться на території Щербанівської ОТГ площею 1670, га. (т.1, а.с. 33).
Листом №246 від 12.07.2018 року ДП Полтавське державне лісогосподарське підприємство «Полтаваоблагроліс» погодило ТОВ «Фенікс-2017» використання в якості мисливських угідь земель лісового фонду, які перебувають у постійному користуванні підприємства на території Мачухівської об`єднаної територіальної громади Полтавського району площею 169 га., Терешківської об`єднаної територіальної громади Полтавського району площею 291 га, Заворсклянської об`єднаної територіальної громади Полтавського району площею 247 га. (т.1, а.с. 25).
Головне управління держгеокадастру у Полтавській області листом №32-16-0.332-4255/2-18 від 17.07.2018 року не заперечувало ведення ТОВ «Фенікс-2017» мисливського господарства на землях державної власності сільськогосподарського призначення, які розташовані за межами населених пунктів і не надані у власність чи користування на частині територій Полтавського та Новосанжарського адміністративних районів Полтавської області загальною площею 3  971, 0461 га. (т.1, а.с. 18).
Державне підприємство «Новосанжарське лісове господарство» листом №01-36/438 від 19.07.2018 року надало ТОВ «Фенікс-2017» погодження на використання в якості мисливських угідь землі лісового фонду, які перебувають в постійному користуванні підприємства на територій Полтавського та Новосанжарського району загальною площею 6  583 ,5 га. (т.1, а.с. 21).
Також Державне підприємство «Полтавське лісове господарство» листом №340 від 17.07.2018 року надало ТОВ «Фенікс-2017» погодження на використання в якості мисливських угідь на землях лісогосподарського призначення наданих в постійне користування ДП «Полтавське лісове господарство». (т.1, а.с. 23).
27.07.2018 року ТОВ «Коновалівка-Агро» надало згоду ТОВ «Фенікс-2017» на використання в якості мисливських угідь, земель, що знаходяться у користуванні товариства на території Заворсклянської ОТГ площею 230 га. (т.1, а.с. 31).
В матеріалах також наявний лист Голови ФГ «Колос», яким господарство надало згоду на надання у використання в якості мисливських угідь, земель, що знаходяться у користуванні фермерського господарства на території Щербанівської ОТГ площею 160 га. (т.1, а.с. 32).
ТОВ «Карлівське сільськогосппідприємство «ЛОС» листом №150 від 30.07.2018 року  погоджено ТОВ «Фенікс-2017» надання у користування мисливських угідь, які знаходяться на території земельних ділянок площею 530,3 га на території Заворсклянської сільської ради (Заворсклянської ОТГ) Полтавського району Полтавської області, щодо яких підприємство є землекористувачем. (т.1, а.с. 29).
Також 30.07.2018 року ТОВ «Машівка-Агро-Альянс» листом №192 від 30.07.2018 року погодило надання у користування мисливських угідь ТОВ «Фенікс-2017», які знаходяться та території Заворсклянської сільської ради (Заворсклянської ОТГ) Полтавського району Полтавської області, щодо яких підприємство є землекористувачем. (т.1, а.с. 30).
ПП «Нагода+» листом №15 від 07.08.2018 року надало погодження ТОВ «Фенікс-2017» на використання мисливських угідь землі сільськогосподарського призначення, що знаходяться у використанні підприємства та розташовані на території Малоперещепинської ОТГ загальною площею 70 га. (т.1, а.с. 28).
Полтавською обласною державною адміністрацією листом №12503/1/01-66 від 31.08.2018 року було погоджено ТОВ «Фенікс-2017» надання мисливських угідь на землях запасу. (т.1, а.с. 20).
В матеріалах справи наявний лист №119 від 05.09.2018 року, яким ТОВ «Агрофірма» надало згоду ТОВ «Фенікс-2017» на використання в якості мисливських угідь землі сільськогосподарського призначення, що знаходяться в використанні товариства площею 621 га та розташовані на території Кунцівської сільської ради. (т.1, а.с. 34).
Листом №349 від 05.09.2018 року ТОВ «Востокстройгаз» надало згоду ТОВ «Фенікс-2017» на використання в якості мисливських угідь землі сільськогосподарського призначення, що знаходяться в використанні товариства площею 181 га на території Малоперещепинської ОТГ. (т.1, а.с. 35).
ТОВ «Елеватор» листом №335 від 05.09.2018 року надало згоду ТОВ «Фенікс-2017» на використання в якості мисливських угідь землі сільськогосподарського призначення, що знаходяться в використанні товариства площею 694,07 га на території Малоперещепинської ОТГ. (т.1, а.с. 36).
ФГ «Дарина-2014» листом №4 від 05.09.2018 року надало згоду ТОВ «Фенікс-2017» на використання в якості мисливських угідь землі сільськогосподарського призначення, що знаходяться в використанні товариства площею 69 га на території Малоперещепинської ОТГ. (т.1, а.с. 38).
08.09.2018 року листом №008 ФГ «Зоря Світлана» надало згоду ТОВ «Фенікс-2017» на використання в якості мисливських угідь землі сільськогосподарського призначення, що знаходяться в використанні товариства площею 48,6 га на території Заворсклянської ОТГ. (т.1, а.с. 39).
ФГ «Кольвах С.Л.» листом №008 від 08.09.2018 року надало згоду ТОВ «Фенікс-2017» на використання в якості мисливських угідь землі сільськогосподарського призначення, що знаходяться в використанні товариства площею 467,55 га на території Заворсклянської ОТГ. (т.1, а.с. 37).
ПП «Житниця 2010» надало також надало згоду ТОВ «Фенікс-2017» на використання в якості мисливських угідь землі сільськогосподарського призначення, що знаходяться в використанні товариства площею 118,39 га на території Щербанівської ОТГ. (т.1, а.с. 40).
Також ПП АТК Полтава надало згоду ТОВ «Фенікс-2017» на використання в якості мисливських угідь землі сільськогосподарського призначення, що знаходяться в використанні товариства площею 180 га на території Щербанівської ОТГ. (т.1, а.с. 41).
ФГ «Бакулей» надало згоду ТОВ «Фенікс-2017» на використання в якості мисливських угідь землі сільськогосподарського призначення, що знаходяться в використанні товариства площею 42 га на території Заворсклянської (Писарівської) сільської ради. (т.1, а.с. 42).
Листом №13190/1/01-37 від 11.09.2018 року Полтавська обласна державна адміністрація погодила надання ТОВ «Фенікс-2017» мисливських угідь загально площею 22  437, 08 га., розташованих на території Полтавського та Новосанжарського районів (в межах карти-схеми угідь) в користування для ведення мисливського господарства, у тому числі лісові угіддя 11  101, 34 га, водно-болотні угіддя 2  345, 51 га, польові угіддя 8  990, 23 га. (т.1, а.с. 19).
На підставі вищевикладених погоджень, Державне агентство лісових ресурсів України поданням №03-11/13905-18 від 18.09.2018 року, враховуючи клопотання Полтавського обласного управління лісового та мисливського господарства від 11.09.2018 року №04-34/1150, погодження Полтавської обласної державної адміністрації від 11.09.2018 року №13190/1/01-37, погодження землевласників, землекористувачів, направило на розгляд Полтавської обласної ради матеріали про надання ТОВ «Фенікс-2017» у користування мисливських угідь, загальною площею 22  437, 08 га розташованих на території Полтавського та Новосанжарського районів Полтавської області, на строк не менше, як на 15 років. (т.1, а.с. 17).
Отже, на підставі вищевикладених погоджень 19.10.2018 року на пленарному засіданні двадцять другої сесії сьомого скликання Полтавською обласною радою було прийнято вказане вище рішення №905 "Про надання товариству з обмеженою відповідальністю "Фенікс - 2017" у користування мисливських угідь на території Полтавського та Новосанжарського районів Полтавської області" (надалі - Рішення №905 від 19.10.2018 року), яким вирішено надати Товариству у користування для ведення мисливського господарства мисливські угіддя площею 22  437, 08 га на території Полтавського та Новосанжарського районів Полтавської області строком на 49 років відповідно до додатків 1, 2. (т.1, а.с. 56).
Втім, звертаючись з даним позовом, позивач зазначає, що спірне рішення було прийнято без відповідного погодження власників та користувачів земельних ділянок, зокрема свого погодження, як власника.
На підтвердження права комунальної власності Малоперещепинської сільської ради, позивач надає наказ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області №6558-СГ від 27.09.2018 року, відповідно до якого вирішено передати Малоперещепинській сільській об`єднаній територіальній громаді в особі Малоперещепинської сільської ради у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 1683,1315 га, які розташовані за межами населених пунктів на території Новосанжарського району Малоперещепинської сільської ради. (т.1, а.с. 66).
На підставі наказу №6558-СГ між ГУ Держеокадастру у Полтавській області та Малоперещепинської сільської об`єднаної громади було підписано акт приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 27.09.2018 року. (т.1, а.с. 59-65).
Також, позивачем долучено до матеріалів справи витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та Інформацію Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, які на думку позивача підтверджують право власності осіб на земельні ділянки, що були передані відповідачу 2 в якості мисливських угідь, які (власники) в свою чергу не надавали погодження на таку передачу.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, наведена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно з частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Отже, підставами для визнання акта недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і, одночасно, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.
Правові, економічні та організаційні засади діяльності юридичних і фізичних осіб у галузі мисливського господарства та полювання урегульовано Законом України "Про мисливське господарство та полювання", який забезпечує рівні права усім користувачам мисливських угідь у взаємовідносинах з органами державної влади щодо ведення мисливського господарства, організації охорони, регулювання чисельності, використання та відтворення тваринного світу.
Ведення мисливського господарства здійснюється користувачами мисливських угідь. Не допускається користування мисливськими тваринами та ведення    мисливського господарства без оформлення відповідних документів у встановленому цим Законом порядку (частини один, два статті 21 Закону України "Про мисливське господарство та полювання").
За змістом статей 6, 61 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" подання документів з питань надання у користування мисливських угідь належить до повноважень центрального органу    виконавчої    влади,    що забезпечує формування державної політики у сфері лісового та мисливського господарства, а також до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства у галузі мисливського господарства і полювання.
Відповідно до підпункту 21 пункту 3 Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 №521 Держлісагенство України відповідно до покладених на нього завдань вносить пропозиції щодо надання в користування мисливських угідь та припинення права користування ними органам, що приймають зазначені рішення.
Відповідно до пункту 1, підпункту 4.1 пункту 4 Положення про обласні управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 21.03.2012 № 134, обласні управління лісового та мисливського господарства підпорядковуються Держлісагентству України та є його територіальними органами та відповідно до покладених на них завдань забезпечують, зокрема подання Держлісагентству України документів з питань надання у користування мисливських угідь.
Згідно зі статтею 9 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" до повноважень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських рад у галузі мисливського господарства та полювання належить, зокрема вирішення в установленому порядку питань надання в користування мисливських угідь; вирішення інших питань у межах своїх повноважень. 
Порядок надання у користування мисливських угідь визначено положеннями статті 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання", якими встановлено,    що мисливські угіддя для ведення мисливського господарства надаються у користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, погодженим з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, а також власниками або користувачами земельних ділянок.
З наведеного вбачається, що мисливські угіддя для ведення мисливського господарства надаються у користування за рішенням облдержадміністрації за поданням Держлісагентства України, підготовленим на підставі документів, поданих обласним управлінням лісового та мисливського господарства, яке погоджується з обласною державною адміністрацією, а також власниками або користувачами земельних ділянок.
Звертаючись з позовом позивач заперечує дотримання вимог статті 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання", зокрема щодо наявності на час прийняття спірного рішення згоди всіх власників та користувачів земельних ділянок на надання у користування мисливських угідь.
Як було зазначено вище, порядок надання в користування мисливських угідь визначений статті 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання".
Разом з тим, норми статті 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" не визначають форми погодження надання мисливських угідь для ведення мисливського господарства, не встановлюють вимог щодо обов`язкового дотримання такої форми (зокрема у вигляді рішень сесій органів місцевого самоврядування) та, відповідно, не встановлюють наслідки недотримання форми погодження.
Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.05.2018 року у справі №910/4019/17.
З наведених вище норм законодавства вбачається, що процедура погодження надання у користування мисливських угідь передбачає наявність погодження як облдержадміністрації так і власників і користувачів земельних ділянок.
Підставою для прийняття відповідачем 1 рішення №905 від 19.10.2018 року стало подання від 18.09.2018 року №03-11/13905-18, яке було оформлено на підставі клопотання Полтавського обласного управління лісового та мисливського господарства від 11.09.2018 року №04-34/1150, погодження Полтавської обласної державної адміністрації від 11.09.2018 року №13190/1/01-37, погодження землевласників, землекористувачів, Держлісагенства.
При цьому, як було зазначено вище, матеріали справи містять чисельні листи погодження землекористувачів та власників щодо надання ТОВ «Фенікс-2017» у користування мисливських угідь. (т.1, а.с. 18-42).
Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Таким чином, право власності, в тому числі, і комунальної, виникає у особи виключно з моменту здійснення державної реєстрації такого права.
Як було вірно встановлено місцевим господарським судом, з наказу Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області №6558-СГ від 27.09.2018 року вбачається, що право власності на земельні ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". 
В акті приймання-передачі від 27.09.2018 року також вказано про те, що цей акт разом з наказом №6558-СГ від 27.09.2018 року є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки за позивачем.
Отже, наказ №6558-СГ від 27.09.2018 року та акт приймання-передачі від 27.09.2018 року не є безумовною обставиною щодо виникнення права власності у позивача не земельні ділянки, які були передані відповідачу 2 в якості мисливських угідь на підставі спірного рішення.
Надані позивачем витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджують те, що реєстрація права комунальної власності територіальної громади в особі Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області на земельні ділянки згідно переліку (додаток до акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 27.09.2018 року) відбулася у період з 08.11.2018 року по 21.12.2018 року, тобто вже після прийняття спірного рішення (19.10.2018 року), що не може свідчити про право комунальної власності позивача на земельні ділянки які були передані відповідачу 2 в якості мисливських угідь на підставі спірного рішення, відповідно надання мисливських угідь на підставі рішення №905 від 19.10.2018 року не потребувало погодження позивача.
Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що на момент подання №03-11/13905-18 від 18.09.2018 року, яке стало підставою для прийняття спірного рішення не існувало наказу від 27.09.2018 року про передачу Малоперещепинській сільській об`єднаній територіальній громаді в особі Малоперещепинської сільської ради у комунальну власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 1683,1315 га, які розташовані за межами населених пунктів на території Новосанжарського району Малоперещепинської сільської ради.
Отже, позивачем не надано будь-якого належного та допустимого доказу, що передані земельні ділянки дійсно належали Малоперещепинскій сільській раді, або ж іншим фізичним чи юридичним особам, які не погоджували та заперечують таке надання відповідачу 2 мисливських угідь, відтак колегія суддів зазнає, що твердження позивача, що спірне рішення від 19.10.2018 №905 "Про надання товариству з обмеженою відповідальністю "Фенікс - 2017" у користування мисливських угідь на території Полтавського та Новосанжарського районів Полтавської області" було прийнято без відповідного погодження власників та користувачів земельних ділянок є безпідставним та таким, що не підтверджене будь-якими належними та допустимим доказами.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції було досліджено всі надані позивачем документи, які на його (позивача) думку підтверджували права власності на землі, а тому доводи скаржника, що суд першої інстанції надав оцінки не всім групам земельних ділянок про, які позивачем було зазначено не знаходять свого підтвердження.
При цьому, колегія суддів наголошує, що належність повноважень Полтавській обласній державній адміністрації щодо надання погодження на передання відповідних земель відповідачу 2 виходить із закону, а саме статті 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання", тому твердження позивача щодо факту реєстрації за Полтавською обласною державною адміністрацією права власності на вказані земельні ділянки є безпідставним.
При цьому, в матеріалах справи наявний додаток до рішення №905 від 19.10.2018 року, а саме опис меж мисливського господарства ТОВ «Фенікс-2017» площею 22  437, 08 га на території Полтавського та Новосанжарського районів Полтавської області, а також додаток №2 до рішення №905 від 19.10.2018 року, а саме карту-схему мисливського господарства ТОВ «Фенікс-2017» площею 22  437, 08 га на території Полтавського та Новосанжарського районів Полтавської області (т.1, а.с. 13-14), тому твердження скаржника, що суд першої інстанції не встановив меж мисливських угідь, наданих відповідачу 2, власників та користувачів земельних ділянок, на яких розміщено такі мисливські угіддя колегією суддів відхиляються.
Щодо доводів скаржника, що місцевий господарський суд неправильно тлумачить норми матеріального права, а саме ч. 1, ст. 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання», яку позивач тлумачить, що погодження користувача земельної ділянки не може замінювати погодженням власника, не береться до уваги колегією суддів, оскільки зазначене свідчить про вільне трактування ч. 1, ст. 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» позивачем.
При цьому, як встановлено вище, вимоги ч. 1, ст. 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» щодо необхідності отримання двох окремих погоджень на передачу земельних ділянок під мисливські угіддя - оремо погодження обласної державної адміністрації і окремо погодження власника чи користувача відповідної земельної ділянки були досліджені місцевим господарським судом.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що під час прийняття рішення №905 від 19.10.2018 року відсутні порушення процедури передачі земельних ділянок, встановленої ст. 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання".
Щодо доводів скаржника, що висновок суду першої інстанції про те, що ведення мисливського господарства на території заказнику не суперечить його цілям і завданням, є таким, що не відповідає обставинам справи колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.
Згідно з частиною першою статті 90 Земельного кодексу України власники земельних ділянок мають право самостійно господарювати на землі; власності    на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні    на    земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, лісові насадження, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; споруджувати    жилі    будинки,    виробничі    та інші будівлі і споруди.
Згідно з приписами статті 95 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: самостійно господарювати на землі; власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію;  використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.
Суттю землекористування є використання землевласником або землекористувачем певних властивостей саме земельної ділянки.
Водночас, згідно зі статтею 1 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" мисливські угіддя - ділянки суші та водного простору, на яких перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства;
мисливство - вид спеціального використання тваринного світу шляхом добування мисливських тварин, що перебувають у стані природної волі або утримуються в напіввільних умовах у межах мисливських угідь;
мисливське господарство як галузь - сфера суспільного виробництва, основними завданнями якого є охорона, регулювання чисельності диких тварин, використання та відтворення мисливських тварин, надання послуг мисливцям щодо здійснення полювання, розвиток мисливського собаківництва;
полювання - дії людини, спрямовані на вистежування, переслідування з метою добування і саме добування (відстріл, відлов) мисливських тварин, що перебувають у стані природної волі або утримуються в напіввільних умовах;
користувачі мисливських угідь - спеціалізовані мисливські господарства, інші підприємства, установи та організації, в яких створені спеціалізовані підрозділи для ведення мисливського господарства з наданням в їх користування мисливських угідь.
Таким чином, суттю мисливського господарства, мисливства та полювання є охорона, регулювання чисельності диких тварин, використання та відтворення мисливських тварин, здійснення добування мисливських тварин, що перебувають у стані природної волі або утримуються в напіввільних умовах у межах мисливських угідь, що не є використанням саме властивостей землі. 
В свою чергу, визначення мисливських угідь, як певної ділянки суші та водного простору (а не земельної ділянки), має на меті виключно чітке окреслення меж, кордонів певної території, на якій перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства.
Відповідно до частин 1, 5 статті 21 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" ведення мисливського господарства здійснюється користувачами мисливських угідь. Для потреб мисливського господарства користувачі мисливських угідь мають право у встановленому порядку, за згодою власників або користувачів земельних ділянок, будувати на мисливських угіддях необхідні будівлі та біотехнічні споруди, вирощувати кормові культури, створювати захисні насадження, проводити штучне обводнення, здійснювати інші заходи, пов`язані з веденням мисливського господарства, які не суперечать законодавству та інтересам власників або користувачів земельних ділянок.
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції правомірно взято до увагу в даному випадку висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.02.2018 у справі № 910/23965/16, а саме, що викладені вище приписи законодавства свідчать, що земельні ділянки та мисливській угіддя є різними об`єктами користування з різним порядком надання їх в таке користування.
Відтак, місцевий господарський суд вірно встановив, що рішення №905 від 19.10.2018 року не встановлює, не змінює та не припиняє жодних прав власників або користувачів саме на земельні ділянки.
Відповідно до змісту статті 22 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" ключовим для можливості передання мисливських угідь для ведення мисливського господарства є погодження усіх власників та користувачів земельних ділянок, на яких знаходяться мисливські угіддя, які планується отримати у користування для ведення мисливського господарства.
Згідно зі статтею 3 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" до природно-заповідного фонду України належать, зокрема природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища. 
Частиною 4 статті 7 цього Закону передбачено, що межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища, ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки та парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва, згідно з частиною 2 статті 4 Закону України "Про природно-заповідний фонд України",  можуть перебувати як у власності Українського народу, так і в інших формах власності, передбачених законодавством України
Відповідно до статей 25, 26 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення, заказниками оголошуються природні території (акваторії) з метою збереження і відтворення природних комплексів чи їх окремих компонентів. Оголошення заказників провадиться без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів. На територіях заказників забороняються суцільні, прохідні, лісовідновні та поступові рубки, видалення захаращеності, а також полювання та інша діяльність, що суперечить цілям і завданням, передбаченим положенням про заказник.
Із зазначених норм законодавства вбачається, що території та об`єкти природно-заповідного фонду мають чіткі межі та на цих землях діє спеціальний режим щодо можливості ведення на них мисливського господарства. Зокрема, законодавством передбачена можливість заборони або обмеження мисливства. 
Однак, в матеріалах справи наявний договір про умови ведення мисливського господарства №060/18 від 31.10.2018 року, який укладений між Полтавським обласним управлінням лісового та мисливського господарства та ТОВ «Фенікс-2017». (т.3, а.с. 90-94).
Пунктом 2.2.1. договору зокрема передбачено, що ТОВ «Фенікс-2017» зобов`язується виділити не менше 20 відсотків площі угідь з метою охорони та відтворення мисливських тварин, здійснювати охорону державного мисливського фонду.
Крім того, в пункті 2.2.6. договору передбачено, що ТОВ «Фенікс-2017» зобов`язується раціонально використовувати державний мисливський фонд, не допускати погіршення екологічного стану мисливських угідь.
Отже, умовами вказаного договору встановлено обмеження та зобов`язання відповідача 2 щодо користування мисливськими угіддями, а тому ТОВ «Фенікс-2017» зобов`язаний дотримуватись Закону України «Про природно-заповідний фонд».
Крім того, як було вірно встановлено судом першої інстанції, наказом Міністерства екології та природних ресурсів України №533 від 12.12.2011 року було затверджено Положення про ботанічний заказник загальнодержавного значення "Малоперещепинський", відповідно до п. 3.2., якого на території заказника дозволяється у встановленому порядку, зокрема, обмежене мисливство в мисливський сезон та регулювання чисельності окремих видів диких тварин, які завдають шкоду природному комплексу, що охороняється.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом, що в силу приписів Закону України "Про природно-заповідний фонд України" та Положення про ботанічний заказник загальнодержавного значення "Малоперещепинський", ведення мисливського господарства на території такого заказнику не суперечить його цілям і завданням, а тому позивачем не обґрунтовано та не доведено належними та допустимими доказами, які саме порушення чинного законодавства здійснено відповідачем 1 під час прийняття оскаржуваного Рішення, так само і порушення зазначеним рішенням будь-яких прав та законних інтересів позивача, на захист яких спрямований даний позов.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2020 року прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Малоперещепинської сільської ради задоволенню не підлягає.
Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня  2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано позивачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.
Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається. 
Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника. 
Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1.   Апеляційну скаргу Малоперещепинської сільської ради на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2020 року у справі №917/938/19 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2020 року у справі №917/938/19 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №917/938/19.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 26.11.2020 року.

Головуючий суддя                                                            О.В. Агрикова 

Судді                                                                                М.Г. Чорногуз

                                                                                А.О. Мальченко