ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 р.	Справа № 520/1726/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення  Харківського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Панов М.М., м. Харків) від 14.04.2020 року по справі № 520/1726/2020
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Національної поліції в Харківській області
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції України в Харківській області щодо відмови в призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду війни II групи, інвалідність якого пов`язана з травмою з виконанням службових обов`язків під час проходження служби в Національній поліції України в Харківській області; зобов`язати Головне управління НП в Харківській області призначити та виплатити ОСОБА_1 , одноразову грошову допомогу як інваліду війни II групи у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому буде прийнято рішення про виплату, передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 97, п.п. в п. 3 ч. 1 ст. 99 Закону України "Про національну поліцію", за вирахуванням суми 440500,00 грн. раніше отриманої грошової допомоги за 50% втрати працездатності від травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків під час проходження служби в Національній поліції України в Харківській області, перерахувавши грошові кошти на особистий картковий рахунок ОСОБА_1 , відкритий в Філія Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк».
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскаржувані дії відповідача є протиправними та такими, що суперечать нормам законодавства, яке регулює спірні правовідносини.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.04.2020 року по справі № 520/1726/2020 в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін у судовому засіданні, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в ГУМВС в Харківській області та в Національній поліції України.
Наказом ГУНП в Харківській області № 96о/с від 24.04.2018 р. позивача звільнено з посади старшого оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Московського відділу поліції ГУ НП в Харківській області на підставі п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» - через хворобу.
17.07.2018 р. позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності та 50% втрати професійної працездатності, у зв`язку із травмою, пов`язаною з виконанням службових обов`язків.
05.02.2019 р. позивачу була виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 440500 грн., шляхом перерахування її на рахунок позивача.
08.07.2019 р. позивачу встановлено ІІ групу інвалідності та 70% втрати професійної працездатності, у зв`язку із травмою, пов`язаною з виконанням службових обов`язків, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК № 531.
17.07.2019 р. позивач звернувся до ГУНП в Харківській області з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у разі втрати працездатності, у зв`язку з тим, що отримав ІІ групу інвалідності від травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків.
Відповідачем  надана відповідь від 14.08.2019 за № 2904/119/01/29-2019 про відмову в задоволенні заяви про виплату грошової допомоги по інвалідності П групи, оскільки позивачу при первинному огляді медико-соціальною комісією від 17.07.2018, була встановлена ІІІ група інвалідності та  проведена виплата одноразової грошової допомоги у сумі 440500,00 грн. відповідно до платіжного доручення від 05.02.2019 за № 327, що діючим законодавством не передбачено виплати різниці одноразової грошової допомоги при встановленні  вищої групи інвалідності та іншого відсотку втрати працездатності.
Не погодившись з відмовою відповідача у виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку, що Законом № 580-VIII визначено право особи на отримання одноразової грошової допомоги, у випадках зазначених у ст. 97 зазначеного закону. Проте, права на отримання більшого розміру одноразової грошової допомоги у випадку зміни групи інвалідності Закон № 580-VIII не містить. Позивач реалізував право на отримання одноразової грошової допомоги, коли йому було встановлено ІІІ групу інвалідності.
В доводах апеляційної скарги позивач по справі послався нате, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, погодившись із доводами відповідача щодо правомірності відмови позивачу у призначенні спірної одноразової грошової допомоги, з підстав, на які посилається ГУ НП в Харківській області (п. 8 розділу IV Порядку № 4, в редакції, що діяла станом на час звернення позивача з заявою), оскільки вказані підстави не передбачені приписами ст. 101 Закону України "Про національну поліцію", де зазначено вичерпний перелік підстав за яких призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється. Також вказує, що положеннями 8 розділу IV Порядок № 4 не позбавлено права позивача на отримання вказаної допомоги, а лише встановлено обмеження визначення розміру такої допомоги в залежності від часу повторного медичного огляду, в результаті якого встановлена вище група чи інша причина інвалідності або більший відсоток втрати працездатності.
Також апелянт, посилаючись на принцип незворотності дії в часі законів та нормативно-правових актів, закріплений в ст. 58 Конституції України, вказує, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані приписи пункту 8 розділу IV Порядку № 4 в редакції наказу МВС України від 05.04.2019 № 249, на яку посилається відповідач, оскільки останні звужуть зміст та обсяг прав позивача, що суперечить нормам ст. 22 Конституції України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VІІІ).
Згідно з ч. 1 ст. 97 Закону № 580-VІІІ одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, зокрема: у разі визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті; визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.
Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України (частина 2 статті 97 Закону № 580-VІІІ).
Підпунктом б п. 3 ч. 1 ст. 99 Закону № 580-VІІІ визначено, що розміри одноразової грошової допомоги поліцейським, а в разі їх загибелі (смерті) - особам, які за цим Законом мають право на її отримання, визначаються виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату визначення поліцейському внаслідок причин, зазначених у пункті 3, інвалідності II групи - 300 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.
Відповідно до ч. 2 ст. 97 Закону № 580-VIII порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року № 4 затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 січня 2016 року за № 163/28293).
Пунктом 1 розділу І Порядку № 4 передбачено, що ці Порядок та умови визначають механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги (надалі - ОГД) у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейських центрального органу управління поліції, територіальних органів поліції, міжрегіональних територіальних органів Національної поліції, установ та організацій, що належать до сфери управління Національної поліції України (далі - органи поліції), поліцейських в т. ч. слухачів та курсантів вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - навчальних закладів), поліцейських, відряджених до інших органів державної влади, установ, організацій (далі - інших органів).
Відповідно до пп. 2 п.2 розділу IV Порядку № 4 висновок про призначення ОГД затверджує/відмовляє у територіальних органах поліції, міжрегіональних територіальних органах Національної поліції, закладах та установах, що належить до сфери управління Національної поліції України - керівник відповідного органу, закладу, установи або особа, на яку покладено виконання таких функцій.
Згідно з п. 3 розділу IV Порядку № 4 рішення про призначення виплати ОГД приймається керівником органу поліції або навчального закладу у якому проходив (проходить) службу поліцейський, у п`ятнадцятиденний строк з дня затвердження висновку, шляхом видання наказу про виплату такої допомоги, а в разі відмови - письмовим повідомленням заявника із зазначенням підстав такої відмови.
Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку № 4 ( в редакції що діяла на час звернення із заявою) якщо поліцейському після встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми". Редакція діє з 14.05.2019 р. згідно наказу Міністерства внутрішніх справ України № 249 від 05.04.2019 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за №414/33385 від 19.04.2019 року.
Відповідно до ч. 3 ст. 100 Закону № 580-VІІІ у разі визначення інвалідності або часткової втрати працездатності без визначення інвалідності поліцейському, особі, звільненій зі служби в органах поліції, який (яка) на день отримання інвалідності, визначення відсотка часткової втрати працездатності без визначення інвалідності або на день його (її) звільнення з органів поліції займав (займала) посаду в державному органі, установі, організації або у вищому навчальному закладі, які виконують роботу в інтересах держави та її безпеки, із залишенням на службі в поліції, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів тих органів державної влади, до яких вони були відряджені.
З аналізу зазначених норм права вбачається, що право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі мають особи, яким під час первинного огляду рішенням МСЕК встановлено тільки ступінь втрати працездатності без установлення інвалідності, а під час повторного огляду - встановлено групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності.
Судом встановлено, що позивачу  було встановлено 3 групу інвалідності та 50 % втрати працездатності та при повторному огляді 08.07.2019 року встановлено 2 групу інвалідності та 70% втрати професійної працездатності.
З заявою (рапортом) про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у разі втрати працездатності, у зв`язку з встановленням II групи інвалідності, позивач звернувся 17.07.2019 року.
Таким чином, встановлення позивачу більшого відсотку втрати працездатності та вищої групи інвалідності, а також звернення позивача з відповідною заявою (рапортом) відбулося вже після змін внесених до п. 8 розділу IV Порядку № 4 наказом Міністерства внутрішніх справ України № 249 від 05.04.2019 року.
Отже, на час встановлення позивачу другої групи інвалідності та на час звернення останнього із заявою, право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі мають особи, яким під час первинного огляду рішенням МСЕК встановлено тільки ступінь втрати працездатності без установлення інвалідності, а під час повторного огляду - встановлено групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності.
Враховуючи вищезазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у позивача права на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, з огляду на встановлення ОСОБА_1 під час первинного медичного огляду за рішенням МСЕК не тільки ступеня втрати працездатності, а і групи інвалідності.
Крім того, колегія суддів зазначає, що положеннями Закону № 580-VIII не передбачено право на отримання більшого розміру одноразової грошової допомоги у випадку зміни групи інвалідності, а визначено лише право особи на отримання одноразової грошової допомоги, у випадках встановлених ст. 97 цього Закону. Позивач реалізував право на отримання одноразової грошової допомоги, коли йому було встановлено ІІІ групу інвалідності.
Посилання позивача на постанови Верховного Суду від 13.02.2018 року по справі № 808/1866/16, від 18.10.2018 року по справі № 369/13187/17, від 05.11.2019 року у справі № 642/4506/17, від 22.01.2019 року по справі № 2340/2663/18, від 19.09.2018 року по справі № 373/1188/16-а колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в зазначених постановах розглядалось питання невиплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з підвищенням групи інвалідності на момент чинності Порядку № 4 в редакції до 05.04.2019 року, що не є тотожними правовідносинами з цією справою.
Посилання апелянта на висновки Верховного суду України, що викладені в постанові від 10.03.2015 р. у справі № 21-563а14 також є безпідставними, оскільки питання застосування норм матеріального права у цій справі пов`язане з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 р № 499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб» та статей 9, 16 Закону України від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що не є тотожними правовідносинами з цією справою.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні "Великода проти України" від 03.06.2014, за змістом якої законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апелянта вказаних вище висновків суду першої інстанції не спростовують.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є  справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. 
Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.04.2020 року по справі № 520/1726/2020 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.
Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.04.2020 року по справі № 520/1726/2020 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч. 1 ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    А.М. Григоров   	
Повний текст постанови складено  12.10.2020 року