Справа № 442/4619/19                                Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.М. 
Провадження № 22-ц/811/433/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

07 вересня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.
Суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного провадження цивільну справу № 442/4619/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 грудня 2019 року, ухвалене в складі головуючого - судді Грицай М.М. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
в с т а н о в и в :
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору в сумі 120410,84 грн.
Позов мотивує тим, що відповідач звернулася до позивача, з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 07.04.2011, згідно якої отримала кредит у розмірі 8300,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява, разом з умовами «Умовами та правилами надання банківських послуг та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту керувались Договором, на підставі якого відповідач дав згоду на прийняття будь - якого розмірі кредитного ліміту та його зміни за рішенням та ініціативою Банку. Власник карткового рахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту. Відносини між банком та клієнтом, які регулюються Договором по надання банківських послуг можуть вирішуватись як шляхом підписання окремих договорів або додаткових угод до цього Договору, та і шляхом обміну інформацією/узгодження по питанням банківського обслуговування з клієнтом через інтернет-ресурс, зазначений банком. Заявою відповідача підтверджується факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», які були надані йому для ознайомлення у письмовій формі. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови про надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті. Згідно умов кредитного договору відповідач зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, а тому у нього виникла заборгованість у вищевказаному розмірі.
       Оскаржуваним заочним рішенням частково задоволено позов. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» у загальному розмірі 8920 (вісім тисяч дев`ятсот двадцять) гривень заборгованості за кредитним договором № б/н від 07.04.2011.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір в розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня.
       Рішення оскаржив позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк». Вважає рішення незаконним, необґрунтованим та безпідставним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту та неустойки(штрафу), допустивши порушення норм процесуального і матеріального права. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач не дотримався вимог частини 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування, оскілки 07.04.2011 року відповідач особисто підписала заяву в якій зазначено тип картки, базову відсоткову ставку за користування кредитом(2,5%), розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа наступного місяця, порядок нарахування пені та розмір штрафів. 
Стверджує, що з моменту підписання заяви між Банком та Клієнтом був укладений договір в порядку ч.1 ст.634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору. Відмовляючи в задоволенні позову, суд помилково посилався на правовий висновок висловлений в постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа 342/180/17), оскільки ця постанова не стосується даних правовідносин та постановлена у справі з іншими обставинами, тоді як в даній справі-підписавши анкету – заяву про умови кредитування та довідку позичальник ознайомився та погодився з викладеними в них основними умовами укладеного договору. Звертає увагу, що відповідач не оспорював наданого позивачем розрахунку заборгованості , факту укладення договору , отримання кредитних коштів, а тому рішення суду ґрунтується на припущеннях. Звертає увагу на постанову Верховного Суду у справі 642/5533/15 від 11.09.2019 року, якою чітко визначено, що на підставі заяви позичальника виникають договірні відносини і факт користування карткою стверджує наявність кредитних правовідносин у відповідності до Умов та Правил надання банківських послуг.
Просить скасувати рішення суду в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в цій частині, в іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах заявлених позовних вимог та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення. 
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду в частині відмови у стягненні відсотків , штрафів та пені, апеляційний суд переглядає рішення лише в цій частині. 
Судом встановлено такі обставини.
07 квітня 2011 року відповідач ОСОБА_1 звернулася до позивача з Анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання послуг у Приватбанку (а.с.9). 
В Анкеті - заяві відповідач підтвердила своїм особистим підписом те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта та Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять договір про надання банківських послуг. Відповідач зазначила, що Тарифами банку ознайомилася у письмовому вигляді, а Умови та Правила, які розміщені на офіційному сайті банку в мережі інтернет зобов`язується виконувати, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами (а.с.9 зворот).
З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач використовувала кредитні кошти, час від часу частково погашаючи суму заборгованості.
Останній платіж на погашення кредиту в розмірі 200 грн. відповідач здійснила 10 червня 2016 року.
На час звернення позивача з позовом до суду відповідач отримані кредитні кошти не повернула. 
Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами існують кредитні правовідносини.
Згідно з ст.1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Відповідно до ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Задовольняючи позов частково та стягуючи з відповідача в користь позивача лише заборгованість за тілом кредиту в розмірі 8920 грн. суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не повернув позивачу фактично отримані кошти.
В цій частині позивач рішення не оскаржує, а тому суд апеляційної інстанції не має обов`язку наводити мотиви щодо його законності.
Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за відсотками, суд першої інстанції виходив з того, що у заяві – анкеті позичальника домовленість сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами відсутня , а надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Крім цього, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг «Приватбанку».
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду, оскільки судом першої інстанції не застосовано норми матеріального права, які підлягали до застосування у даних спірних відносинах.
За змістом частин першої, другої статті 634 ЦК України – договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.
Як вбачається з Заяви –Анкети відповідач своїм підписом підтвердила, що уклала з Банком договір надання банківських послуг, до яких входить в тому числі і надання кредиту. Використала кредитні кошти, вимогу про розірвання договору не подавала, а відтак, погодилася з Умовами їх отримання та повернення, а також в разі порушення строків щодо їх повернення на сплату відсотків.
Пунктом 1 частини 2 ст.11 Цивільного кодексу України (далі ЦК) передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст.526 ЦК).
Згідно з ст.536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення відсотків, суд першої інстанції не врахував, що позичальник не повернула отриманий кредит у наданий пільговий період, а відтак повинна оплатити відсотки за користування кредитними коштами. 
Як вбачається з Довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, пільговий період (нарахування процентів по ставці 0,01% річних діє при умовах погашення заборгованості до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості, базова відсоткова ставка в місяць нараховується на залишок заборгованості виходячи із розрахунку 360 днів в році-2,5 %, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за початковим. 
Своїм підписом відповідач ОСОБА_1 ствердила, що ознайомлена з умовами кредитування, а тому, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що сторони не обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань .
З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення заборгованості за відсотками є обґрунтованою та підлягає до задоволення. 
Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до правового висновку, що викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року по справі № 2-383/2010 стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Позивач довів належними та допустимими доказами надання позичальнику як споживачу фінансових послуг банку повної інформації про кредитні умови (а.с.83 - Довідка про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду), а також виконав умови договору щодо надання кредиту, в свою чергу відповідач не спростувала факту отримання кредитних коштів, не надала доказів їх повернення, а тому зобов`язана оплатити проценти за користування ними, що відповідає вимогам ст.1058 ЦК України.
В судовому засіданні апеляційної інстанції, представник позивача надав уточнюючий розрахунок заборгованості за процентами, яка становить 11842,85 грн., а тому зазначена сума підлягає стягненню з відповідача в користь позивача.
Щодо позовних вимог про стягнення пені та штрафів, апеляційний суд вважає правильним висновок суду про відмову в їх задоволенні . 
За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення  строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Вказана позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21.10.2015 року по справі №6-2003цс15, яка в силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
Як вбачається з розрахунку заборгованості позивач самостійно списував з рахунку відповідача штраф за прострочення за кредитом, а тому з врахуванням наведених вище норм закону підстав для задоволення позовних вимог в цій частині немає.
Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст.376 ЦПК України  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог. 
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п. 2, ст.376 , 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково. 
Заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 грудня 2019 року скасувати в частині відмови у стягненні відсотків.
Ухвалити в цій частині нове рішення.
Позов АТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) в користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (код ЄДРПОУ – 14360570) 11842,85 грн. відсотків.
Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) в користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (код ЄДРПОУ – 14360570) 496,87 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги. 
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.
Повний тест постанови складений 22 вересня 2020 року. 

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

                                                                Р.В.Савуляк