Постанова
Іменем України                           
                                                                                                
04 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 522/9977/15-ц
 
провадження № 61-5657св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2018 року у складі судді Загороднюка В. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Черевка П. М., Дрішлюка А. І., Громіка Р. Д., 
ВСТАНОВИВ: 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Одеської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування, визнання недійсним договору, зняття заборони.
Позовна заява мотивована тим, що за життя ОСОБА_4 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .
16 червня 2008 року ОСОБА_4 вказану квартиру подарувала ОСОБА_2 
29 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Ерсте Банк» укладений іпотечний договір за № 014/34937/2/23853/1, за яким квартира 
АДРЕСА_1 була передана банку 
у якості предмета іпотеки в забезпечення за кредитним договором 
від 29 вересня 2008 року № 014/34937/2/23853. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу 
Кобзар О. Ю., також накладено обтяження шляхом заборони відчуження спірної квартири.
Зазначала, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси 
від 23 травня 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 року, зазначений договір дарування було визнано недійсним. 
Свідоцтво про право власності на квартиру у ОСОБА_4 вилучила приватний нотаріус Одеського нотаріального округу Федорченко Т. М. при здійсненні правочину за договором дарування квартири 16 червня 
2008 року ОСОБА_2 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 
27 червня 2014 року вона подала заяву приватному нотаріусу 
Одеського нотаріального округу Кончаковій Т. О. про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . 
Постановою від 13 лютого 2015 року приватний нотаріус Кончакова Т. О. 
у зв`язку із відсутністю свідоцтва на право власності на квартиру відмовила їй у видачі свідоцтва про право власності у порядку спадкування за заповітом на квартиру 
АДРЕСА_1 . 
Листом від 03 квітня 2015 року приватний нотаріус Федорченко Т. М. відмовила позивачу у видачі оригіналу свідоцтва про право власності на квартиру, так як діючою інструкцією повернення передбачено колишньому власнику квартири, тобто ОСОБА_4 .
З 14 вересня 2017 року згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно іпотекодержателем є відповідач ОСОБА_3 .
Ураховуючи зазначене та уточнені позовні вимоги,  ОСОБА_1 просила суд:
- визнати за нею право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 на однокімнатну квартиру 
АДРЕСА_1 , загальною площею 30,9 кв. м, житловою площею 17,1 кв. м;
- визнати недійсним іпотечний договір від 29 вересня 2008 року 
№ 014/34937/2/23853/1, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Ересте Банк», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кобзар О. К., за яким квартира АДРЕСА_2 передана в іпотеку; 
- зняти заборону відчуження квартири 
АДРЕСА_1 , накладену приватним нотаріусом 
Кобзар О. Ю. 29 вересня 2008 року, зареєстровану у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 29 вересня 2008 року 
за № 7990090.
ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що підпис на заповіті від 05 липня 2009 року відрізняється від підпису ОСОБА_4 . 
Вважав, що у ОСОБА_4 було відсутнє волевиявлення на укладення вказаного заповіту, що вона не могла розуміти значення своїх дій, оскільки 31 серпня 2009 року ОСОБА_4 було присвоєно І групу інвалідності.
Вказував, що про заповіт він дізнався у лютому 2015 року після ознайомлення з матеріалами справи № 522/26811/13-ц, тому вважав, що строк позовної давності пропущено з поважних причин.
Ураховуючи зазначене, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу Чернишевою Н. Г. 08 липня 2009 року, реєстраційний номер в реєстрі № 1896.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 на однокімнатну квартиру 
АДРЕСА_1 , загальною площею 
30,9 кв. м, житловою площею 17,1 кв. м.
Знято заборону відчуження квартири 
АДРЕСА_2 , накладену приватним нотаріусом 
Кобзар О. Ю. 29 вересня 2008 року, зареєстровану у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 29 вересня 2008 року 
за № 7990090.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки підстави, за якими було накладено заборону відчуження нерухомого майна, відпали 
у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не може бути іпотекодавцем, як зазначено у іпотечному договорі, оскільки нерухоме майно передане ним 
в іпотеку не належить йому на праві власності, а тому необхідно зняти заборону відчуження вказаного нерухомого майна, задовольнивши в цій частині позовні вимоги.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним не підлягають задоволенню, оскільки позивачем за зустрічною позовною заявою не надано доказів, що могли б підтвердити вимоги або спростувати первісні позовні вимоги.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Одеського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 11 липня 2018 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави, за якими було накладено заборону відчуження нерухомого майна, відпали, ОСОБА_2 не може бути іпотекодавцем, оскільки нерухоме майно передане ним в іпотеку не належить йому на праві власності. Наявність обтяження нерухомого майна позбавляє ОСОБА_1 можливості належним чином оформити її спадкові права та зареєструвати право власності на належну їй частину квартири в органах реєстраційної служби. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у березні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а в частині зустрічного позову ОСОБА_2 передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою судді Верховного Суду від 07 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
У травні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій 
всупереч вимогам частини третьої статті 265, пункту 2 частини першої статті 382 ЦПК України не зазначили про розгляд ними його клопотань про призначення судово-психіатричної експертизи 16 квітня 2018 року у суді першої інстанції та в апеляційному суді 05 лютого 2020 року. Не відобразили обґрунтування його позову в описових частинах рішення і постанови.
Вважає, що суди безпідставно відмовили у задоволенні його клопотань про призначення судово-психіатричної експертизи, тим самим передчасно визнали встановленими обставини, які не доведені у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим порушили вимоги статтей 76-81, 89 та частин першої та другої статті 105 ЦПК України. Не повно з`ясували обставини справи і не застосували статті 203, 215, 225 ЦК України до спірних правовідносин.
Суди не взяли до уваги висновок судової комісійної амбулаторно-психіатричної експертизи від 25 січня 2012 року ЕК № 75, відповідно до якого експертами було встановлено, що ОСОБА_4 на момент укладення нею договору дарування квартири 16 червня 2008 року і на час проведення експертизи нездатна була усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 
Зазначає, що про складання заповіту він дізнався у лютому 2015 року після ознайомлення с матеріалами справи № 522/26811/13-ц, отже строк позовної давності ним пропущений з поважних причин.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі 
№ 6-1763цс16, у постанові Верховного Суду України від 01 березня 
2017 року у справі № 6-130цс17.
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
За життя ОСОБА_4 на праві власності належала квартира 
АДРЕСА_1 .
16 червня 2008 року ОСОБА_4 відповідно до договору дарування квартиру АДРЕСА_1 подарувала ОСОБА_2 
29 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Ерсте Банк» укладений іпотечний договір № 014/34937/2/23853/1, за яким квартира 
АДРЕСА_1 була передана банку 
у якості предмета іпотеки в забезпечення за кредитним договором за 
від 29 вересня 2008 року № 014/34937/2/23853. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу 
Кобзар О. Ю., також накладено обтяження шляхом заборони відчуження спірної квартири.
05 липня 2009 року ОСОБА_4 склала заповіт на ім`я ОСОБА_1 , відповідно до якого усе її майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося, та взагалі усе те, що на день її смерті буде їй належати, на що вона за законом матиме право, а також всі її права та обов`язки заповіла ОСОБА_1 (а.с. 10).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2012 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. 
Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 16 червня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , який був посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т. М. 
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а.с. 11-15).
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2012 року залишено без змін.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі (а.с. 8).
27 червня 2014 року ОСОБА_1 подала заяву приватному нотаріусу Кончаковій Т. О. Одеського нотаріального округу про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 Заведено спадкову справу № м2/2014, 
в спадковому реєстрі 56245126.
Постановою від 13 лютого 2015 року приватний нотаріус Кончакова Т. О. 
у зв`язку із відсутністю свідоцтва на право власності на квартиру відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право власності у порядку спадкування за заповітом на квартиру 
АДРЕСА_1 . 
Свідоцтво про право власності на квартиру у ОСОБА_4 вилучила приватний нотаріус Одеського нотаріального округу Федорченко Т. М. при здійсненні правочину за договором дарування квартири 16 червня 
2008 року ОСОБА_2 .
Листом від 03 квітня 2015 року приватний нотаріус Федорченко Т. М. відмовила позивачу у видачі оригіналу свідоцтва про право власності на квартиру, так як діючою інструкцією повернення передбачено колишньому власнику квартири, тобто ОСОБА_4 .
З 14 вересня 2017 року згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно іпотекодержателем є відповідач ОСОБА_3 
ОСОБА_1 із дотриманням вимог статтей 1269, 1270 ЦК України, 
в установлений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав 
та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217).
За змістом статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до частини третьої 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 із дотриманням вимог статей 1269, 1270 ЦК України, в установлений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
Відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами; 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
За змістом статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» заявником щодо припинення обтяження нерухомого майна може бути орган державної влади, його посадова особа, якими встановлено, змінено або припинено обтяження, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено обтяження, або уповноважені ними особи у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення обтяження речових прав.
Позивач не є особою, в інтересах якої було встановлено обтяження.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що наявність обтяження нерухомого майна позбавляє ОСОБА_1 можливості оформити її спадкові права та зареєструвати її право власності на належну їй частину квартири, дійшов правильного висновку про те, що порушене право позивача підлягає відновленню.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в редакції, чинній на час набрання законної сили рішенням суду) підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили.
Згідно зі статтею 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.
Відповідно до пункту 5.1 глави 15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення кредитора про погашення позики та/або за рішенням суду.
Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2012 року (справа №2-3071/11) позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 16 червня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , який був посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т. М. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а.с. 11-15).
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05 грудня 2012 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 2012 року залишено без змін.
Отже, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 травня 
2012 року встановлено недійсність права власності ОСОБА_2 на майно, яке було передано ним в іпотеку банку. 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, встановивши, що нерухоме майно, передане в іпотеку, не належить ОСОБА_2 на праві власності, дійшов правильного висновку про наявність підстав для зняття заборони відчуження вказаного нерухомого майна, задовольнивши в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 .
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із статтями 12 та 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Ураховуючи зазначене, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки  ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження його позовних вимог та на спростування позовних вимог ОСОБА_1 . 
Посилання у касаційній скарзі на те, що судами попередніх інстанцій не враховано висновку у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, від 01 березня 2017 року у справі № 6-130цс17 та від 24 травня 2017 року 
у справі № 6-1763цс16, є безпідставними, оскільки у справах встановлені різні фактичні обставини.
Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                           І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

                                                                                                                        Р. А. Лідовець

                                                                                                                        Ю. В. Черняк