ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року	Львів	Справа № 380/6087/20 пров. № А/857/13574/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді                                                     Сеника Р.П.,  
суддів                                                                           Судова-Хомюк Н.М., Хобор Р.Б.,
з участю секретаря судового засідання                    Цар М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року у справі № 380/6087/20 за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Львівській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,-

суддя в 1-й інстанції – Сасевич О.М.,
час ухвалення рішення – 28.09.2020 року,
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – 30.09.2020 року,

В С Т А Н О В И В :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Головного управління ДПС у Львівській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу у розмірі 313   290,42 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що за відповідачем числиться податковий борг зі сплати земельного податку за 2018 і 2019 роки.
Так, податковим повідомленням-рішенням від 27.06.2018 року №1288552-1313-1309 ОСОБА_1 було нараховане податкове зобов`язання зі земельного податку в сумі 171   598,65 грн. за 2018 рік. Строк сплати такого зобов`язання – до 08.10.2018 року. 
Крім того, податковим повідомленням-рішенням від 27.06.2019 року №111632-5713-1309 ОСОБА_1 було нараховане податкове зобов`язання зі земельного податку в сумі 141   691,77 грн. за 2019 рік. Строк сплати такого зобов`язання – до 27.06.2019 року.
Указані податкові повідомлення-рішення були надіслані відповідачу установленим порядком і відповідні грошові зобов`язання вважаються узгодженими. 
Проте, відповідачем не було вчинено жодних дій для погашення грошових зобов`язань із земельного податку. Таким чином, за ОСОБА_1 обліковується податковий борг. 
Із приводу погашення такого податкового боргу контролюючим органом було скеровано відповідачу податкову вимогу від 02.02.2018 року №4460-17.
Однак, станом на день звернення до суду із цим позовом, податковий борг із земельного податку на загальну суму 313   290,42 грн. платником податків добровільно так і не погашено, що є підставою для його стягнення в судовому порядку.
Відтак, Головне управління ДПС у Львівській області вважає свої вимоги повністю обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року у справі № 380/6087/20 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 року №1288552-1313-1309 і податкове повідомлення-рішення від 27.06.2019 року №111632-5713-1309 були направлені контролюючим органом за місцем проживання ОСОБА_1 , відповідно до ідентифікаційних даних платника.
Просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року у справі № 380/6087/20 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 року №1288552-1313-1309 і податкове повідомлення-рішення від 27.06.2019 року №111632-5713-1309 були направлені контролюючим органом на дві різні адреси ( АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , жодна з яких не відповідала тогочасному місцю проживання фізичної особи платника податків – ОСОБА_1 (котра з 13.12.2005 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ). Більш того, адреси, на які податковим органом скеровувалися такі податкові повідомлення-рішення, ніколи не були місцем проживання та реєстрації відповідача, як про це свідчать матеріали справи та пояснення сторони відповідача.
При цьому, позивачем не надано належних і допустимих доказів чи то надсилання податкових повідомлень-рішень за дійсним місцем проживання ОСОБА_1 , чи то вручення їй таких рішень особисто.
Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ГУ ДФС у Львівській області було складено податкове повідомлення-рішення форми “Ф” від 27.06.2018 року №1288552-1313-1309, яким визначено ОСОБА_1 податкове зобов`язання зі земельного податку в сумі 171 598,65 грн. за 2018 рік, а також податкове повідомлення-рішення форми “Ф” від 27.06.2019 року №111632-5713-1309, яким визначено зобов`язання зі земельного податку в сумі 141 691,77 грн. за 2019 рік.
Податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 року №1288552-1313-1309 було скероване контролюючим органом рекомендованим поштовим відправленням №7900054525334 на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним повідомленням про вручення.
Податкове повідомлення-рішення від 27.06.2019 року №111632-5713-1309 було скероване рекомендованим поштовим відправленням №7900058808870 на ім`я ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідним повідомленням про вручення.
Також установлено, що податковим органом було складено податкову вимогу від 02.02.2018 року №4460-17 на суму 173 209,45 грн., однак, доказів його направлення відповідачу не надано. Інших податкових вимог контролюючим органом до суду не представлено.
Окрім того, матеріалами справи підтверджено, що актуальне місце реєстрації ОСОБА_1 здійснене 13.12.2005 року за адресою: АДРЕСА_1 , що засвідчується записом у паспорті відповідача та довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 02.09.2020 року. Як вбачається зі запису до паспорта відповідача, з 07.03.1995 року місце реєстрації ОСОБА_1 було за адресою: АДРЕСА_1 .
Як випливає зі змісту позовної заяви, через несплату відповідачем зазначених вище грошових зобов`язань із земельного податку за 2018 і 2019 роки, які позивач вважає узгодженими та такими, що складають податковий борг платника податків, контролюючий орган звернувся до суду з означеним позовом.
З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до підп.16.1.4 п.16.1 ст.16 Податкового кодексу України, платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Згідно з підп.14.1.39 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Відповідно до підп.14.1.156 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).
Згідно з підп.14.1.175 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Пунктом 54.1 ст.54 Податкового кодексу України визначено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.
Згідно п.56.11 ст.56 Податкового кодексу України, не підлягає оскарженню грошове зобов`язання, самостійно визначене платником податків.
Відтак, суми грошових зобов`язань відповідача є узгодженими та у встановлені законом строки не сплачені, тобто визнаються сумою податкового боргу у відповідності до підп.14.1.175 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України.
У разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган, у відповідності до вимог п.59.1 ст.59 Податкового кодексу України, надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
За правилами п.58.3 ст.58 Податкового кодексу України, податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.
Відповідно до п.14.1.72 ст.14 Податкового кодексу України, земельний податок – обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.
Згідно з п.265.1 ст.265 Податкового кодексу України, податок на майно складається в тому числі з плати за землю.
Пунктом 269.1 ст.269 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), землекористувачі. Згідно з п.270.1 ст.270 Податкового кодексу України, об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, земельні частки (паї), які перебувають у власності.
Відповідно до п.285.1 ст.285 Податкового кодексу України, базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік.
Як установлено п.286.5 ст.286 Податкового кодексу України, нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.
Згідно з п.287.5 ст.287 Податкового кодексу України, податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.
Окрім того, відповідно до п.п.2, 3 розділу III Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 року №1204, податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 Кодексу.
Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи рекомендованим листом з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 Кодексу.
Відповідно ж до п.7 розділу IV Порядку направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.06.2017 року №610, податкова вимога вважається належним чином врученою платнику податків (крім фізичних осіб), якщо вона надіслана за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.
Податкова вимога вважається надісланою (врученою) фізичній особі, якщо її вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному абзацом третім пункту 6 цього розділу.
Як підтверджено матеріалами справи та не спростовано апелянтом, податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 року №1288552-1313-1309 і податкове повідомлення-рішення від 27.06.2019 року №111632-5713-1309 були направлені контролюючим органом на дві різні адреси ( АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , жодна з яких не відповідала тогочасному місцю проживання фізичної особи платника податків – ОСОБА_1 (котра з 13.12.2005 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ). 
Колегія суддів звертає увагу на те, що адреси, на які податковим органом скеровувалися такі податкові повідомлення-рішення, ніколи не були місцем проживання та реєстрації відповідача, що підтверджено матеріалами справи.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що контролюючим органом не було виконано спеціальних норм і вимог чинного законодавства України щодо направлення (вручення) податкових повідомлень-рішень (а також податкових вимог) платнику податків фізичній особі, як це визначено п.п.58.2, 59.1, 287.5 Податкового кодексу України, п.п.2, 3 розділу III Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 року №1204, п.7 розділу IV Порядку направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.06.2017 року №610, а тому у ОСОБА_1 не виникло обов`язку зі сплати грошових зобов`язань, які визначені у відповідних рішеннях податкового органу (що пов`язано з врученням відповідних податкових повідомлень-рішень), такі зобов`язання не є узгодженими та не можуть складати податкового боргу платника податків.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року у справі № 380/6087/20  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Повне судове рішення складено 17.12.2020 року