ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року	Львів	Справа № 460/466/20 пров. № А/857/10037/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді –                                       Носа С. П.,
суддів –                                                            Кухтея Р. В., Обрізка І. М.;
за участю секретаря судового засідання –   Гром І. І.;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Рівненській області  на рішення Рівненського  окружного адміністративного суду від 18 червня  2020 року у справі № 460/466/20 (головуючий суддя Дудар О. М., м. Рівне, повний текст судового рішення складено 19 червня 2020 року) за позовом   ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Львів)   про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

                                                  ВСТАНОВИВ:

28 січня  2020 року Рівненським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про  визнання  протиправним та скасування наказу  Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 24.12.2019 №917/03/к "Про звільнення ОСОБА_1 "; поновлення  її на посаді головного спеціаліста з внутрішнього аудиту Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з 26.12.2019; стягнення  з Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
В обґрунтування позовних вимог вказано, що під час винесення спірного наказу Головним  територіальним управлінням юстиції у Рівненській області було порушено вимоги Закону України "Про державну службу" та Кодексу законів про працю України, що стосуються дотримання процесуального порядку звільнення особи із займаної посади та гарантій такого звільнення, так як Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області зобов`язане було виконати вимоги ч.2 ст.40 та ч.3 ст.49-2 КЗпП України: запропонувати вакантну посаду за відповідною професією, спеціальністю, чи іншу роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, чого зроблено не було.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18 червня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 24.12.2019 №917/03/к "Про звільнення ОСОБА_1 ". Поновлено   ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста з внутрішнього аудиту Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з 26 грудня 2019 року. Постановлено стягнути на користь ОСОБА_1 з Головного територіального управління юстиції у Рівненській області середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 грудня 2019 року по 18 червня 2020 року у сумі 62375,04грн.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідачем  -  Головним територіальним управлінням юстиції у Рівненській  області, подано апеляційну скаргу, в якій висловлено прохання скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, вказано, що твердження про  порушення відповідачем п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України єбезпідставними, оскільки звільнення позивача відбулося за спеціальною нормою Закону України "Про державну службу" – пунктом 1-1 частини першої статті 87 (ліквідація державного органу), а цією нормою не передбачено обов`язку суб`єкта призначення щодо переведення працівника на іншу посаду до органу, який є правонаступником функцій державного органу, а визначене лише відповідне право. Отже, дії відповідача при прийнятті оспорюваного наказу повністю відповідають нормам чинного законодавства.
Позивач та його представник, в судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги заперечили та просять відмовити в її задоволенні  в повному обсязі.
Представник відповідачів, в  судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги підтримала та просить задовольнити таку в повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.
Встановлено, що 24 жовтня 2019 року ОСОБА_1 , відповідно до Постанови №870 та Наказу №3173/5 була попереджена про припинення державної служби на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Рівненській області та звільнення із займаної посади не раніше двох місяців з дня попередження (а.с.24).
24 грудня 2019 року Головним територіальним управлінням юстиції у Рівненській області було видано наказ №917/03/к "Про звільнення ОСОБА_1 " (а.с.25), яким ОСОБА_1 звільнена з посади головного спеціаліста з внутрішнього аудиту Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, з припиненням державної служби.
Підставами видання цього наказу зазначено: постанову КабінетуМіністрів України від 09.10.2019 №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", попередження з відміткою про ознайомлення.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.
Постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" (далі – Постанова №870) вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком  1 (п.1 Постанови); утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2 (п.2 Постанови). 
До Переліку територіальних органів Мін`юсту, що ліквідуються, який є додатком №1 до цієї Постанови, зокрема, включено Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області.
До Переліку міжрегіональних територіальних органів Мін`юсту, що утворюються, який є додатком №2 до цієї Постанови, включено Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів).
Пунктом 3 Постанови №870 установлено, що міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема, Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів) - Головного територіального управління юстиції у Волинській області, Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.
Вказаним пунктом також визначено, що територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції.
На виконання Постанови №870 наказом Міністерства юстиції України від 16.10.2019 №3173/5 "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України" (далі – Наказ №3173/5) ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 1), зокрема Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області, і утворені як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 2), зокрема Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів). 
Вказаним наказом також затверджено список голів ліквідаційних комісій з ліквідації головних територіальних управлінь юстиції (п.4 Наказу). 
Головам ліквідаційних комісій головних територіальних управлінь юстиції наказано, зокрема: забезпечити письмове персональне попередження працівників не пізніше ніж за два місяці до їх звільнення, про що повідомити Департамент персоналу Міністерства юстиції України до 01 листопада 2019 року; надати первинним профспілковим організаціям інформацію про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією територіальних органів Міністерства юстиції (п.п.7 та 8 п. 5 Наказу).
На виконання Постанови №870, Головним територіальним управлінням юстиції у Рівненській області видано наказ від 25.10.2019 №723/03/к "Про попередження про заплановане звільнення працівників Головного територіального управління юстиції у Рівненській області" (а.с.23), а в подальшому – звільнено ОСОБА_1 .
Колегія суддів вважає, що звільнення відбулося з дотримання норм Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (далі – Закон №889-VIII) з огляду на таке.
Відповідно до приписів частини 2 статті 5 вказаного Закону відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частина 3 статті 5 Закону № 889-VIII).
За правилами частини 1 статті 34 Закону № 889-VIII призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України.
Згідно із частиною 1 статті 87 Закону № 889-VIII у редакції на час виникнення спірних правовідносин підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
1-1) ліквідація державного органу;
2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;
3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;
4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що Законом № 117-ІХ (який набрав чинності 25 вересня 2019 року) у Закон № 889-VIII було внесено ряд змін, зокрема, і щодо порядку припинення державної служби.
Зокрема, частину 3 статті 87 Закону № 889-VIII викладено у новій редакції, відповідно до якої було додатковим пунктом 11 частини 1 передбачено припинення державної служби у зв`язку із ліквідацією держаного органу, а також виключено із частини 3 цієї статті норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті визначається законодавством про працю.
Водночас, було виключено приписи про те, що звільнення у випадку скорочення посади державної служби, реорганізації чи ліквідації допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.
Окрім того, частину 5 статті 22 Закону викладено у такій редакції : "5. У разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу".
Додатково колегія суддів звертає увагу на те, що статтю 87 Закону було доповнено частиною 5, відповідно до якої наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.
Таким чином, із набранням чинності з 25 вересня 2019 року Законом № 117-ІХ процедура припинення державної служби у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців; скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізації державного органу; ліквідації державного органу зазнала значних змін та стала ідентичною.
При цьому вказана процедура вже не передбачала обов`язку суб`єкта призначення на підставі приписів КЗпП попереднього вирішувати питання про можливість переведення державного службовця на іншу посаду відповідно до його кваліфікації, пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби або іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі навіть у випадку реорганізації державного органу.
Окрім того, законодавство не передбачало у разі ліквідації або реорганізації державного органу обов`язку переведення працівника у державний орган, якому передаються відповідні повноваження та функції такого органу.
Аналіз наведених вище положень ст.87 Закону України «Про державну службу» в редакції до та після 25.09.2019 року, а також положень статей 40 та 49-2 КЗпП України свідчить про те, що внаслідок набрання чинності змін, внесених Законом України від 19.09.2019 року №117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», відбулась суттєва зміна правового регулювання процедури припинення державної служби внаслідок скорочення чисельності або штату державних службовців.
Суть таких змін полягає в тому, що починаючи з 25.09.2019 року для припинення державної служби внаслідок скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації або реорганізації державного органу роботодавець (суб`єкт призначення або керівник державної служби) вже не зобов`язаний пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі.
Суб`єкт призначення або керівник державної служби згідно діючої ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» має право, а не зобов`язаний пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).
Як вже було зазначено вище, дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих Законом України «Про державну службу».
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки відносини припинення державної служби внаслідок скорочення чисельності або штату державних службовців врегульовані статтею 87 Закону України «Про державну службу», яка на відміну від законодавства про працю по-іншому регулює спірні правовідносини, то суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення ч.1 ст.40, ч.ч.1, 3 ст.49-2 КЗпП України, та дійшов помилкового висновку, що відповідач зобов`язаний був запропонувати позивачу   іншу посаду державної служби в Західному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Львів).
Виходячи з того, що відповідачем у даному спірному випадку була дотримана процедура щодо належного персонального попередження позивача не пізніше ніж за два місяці про наступне вивільнення (ч.1 ст.49-2 Кодексу законів про працю України), судова колегія зазаначає про  відсутності підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста з внутрішнього аудиту  Головного територіального управління юстиції у Рівненській області  та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Також суд апеляційної інстанції застосовує позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), викладену  у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», де вказано, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З огляду на все  вищевказане, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції ці обставини не враховано та безпідставно прийнято рішення про задоволення адміністративного позову в повному обсязі.
Відповідно до ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального   права, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд – 

                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Рівненській області – задовольнити.
Рішення Рівненського  окружного адміністративного суду від 18 червня  2020 року у справі № 460/466/20  – скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Львів)   про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	С. П. Нос 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	І. М. Обрізко 	
Повне судове рішення складено 20 листопада 2020 року.